АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/618/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

головуючого Фетісової Т.Л.

суддів Нерушак Л.В., Карпенко О.В.

секретар Анкудніов О.І.

учасники справи:

позивач Софіївська сільська рада Золотоніського району Черкаської області,

відповідач ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08.02.2018 (ухвалене о 10 год. 15 хв. у залі судових засідань Золотоніського міськрайонного суду, повний текст складено 08.02.2018, суддя в суді першої інстанції ОСОБА_4Ю.) у цивільній справі за позовом Софіївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області до ОСОБА_3 про повернення безпідставно отриманих коштів, :

в с т а н о в и в :

Софіївська сільська рада Золотоніського району звернулася 22.12.2017 до суду з даним позовом, яким просила стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 33 191,66 грн., які останній отримав без достатніх правових підстав та 9 246,56 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, мотивуючи про те, що на підставі заяви ОСОБА_3, у відповідності до ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» йому в період з грудня 2015 року по квітень 2016 року було виплачено грошові кошти в сумі 33 191,66 грн. 08.12.2015 відповідач став на облік у Золотоніському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України, у звязку з чим втратив право на отримання виплат із сільського бюджету, однак позивача про це не повідомив та продовжував отримувати вказані кошти.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08.02.2018 позовні вимоги у справі задоволено повністю.

При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, втративши право на отримання грошових коштів з сільського бюджету, до відома позивача не поставив та безпідставно одержав кошти, які, разом з нарахованими відсотками, він має повернути позивачу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 12.03.2018 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що суд порушив вимоги ст. 274 ЦПК України та не врахував думки відповідача про необхідність розгляду цієї справи з викликом сторін. На призначений для розгляду цієї справи час 08.02.2018 суддя-головуючий у справі розглядав у складі колегії суддів іншу справу. Суд з порушенням строків направив оскаржене рішення до Державного реєстру. Суд порушив принцип рівності сторін та свободу у наданні ними своїх доказів. Головуючий у справі був упереджений. Відповідач не мав права надати відповідь на відзив. Суд не врахував, що відповідач не знав про підстави виплати йому грошових коштів позивачем. Позивач на підставі ст. 44 КЗпП України мав виплатити відповідачу після його звільнення вихідну допомогу у розмірі 6-ти місячного заробітку. Особу з інвалідністю неправомірно обмежувати у виплаті середньої заробітної плати на період працевлаштування. Нинішній сільський голова ОСОБА_5 не виносив заяву відповідача на розгляд сесії. Розпорядження сільського голови №40 від 17.12.2015 про виплату відповідачу коштів було одноосібним, є чинним та стало фактичною підставою для здійснення відповідних виплат. Також скаржник вважає, що це розпорядження сфальсифіковане, так як у тексті позову відсутнє посилання на підставу для здійснення виплат грошових коштів відповідачу. При ухваленні оскарженого рішення суд першої інстанції не вирішив питання про наявність підстав для початку виплат коштів відповідачу; наявність порушення відповідачем вимог ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», адже у матеріалах справи відсутнє рішення сільської ради про початок виплати коштів відповідачу, отже не може бути і посилання на виплату на підставі ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад». Суд не дослідив питання про те, чому відсутнє рішення сільської ради про виплату відповідачу коштів попри наявність його звернення із відповідною заявою, що свідчить про відсутність у діях відповідача недобросовісності. Суд не врахував положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», оскільки у цій справі предметом розгляду є вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого в особи виникло право власності. Суд застосував норми ст. 625 ЦК України до правовідносин, які не є договірними. В силу ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» та ч.5 ст.12 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» одержані відповідачем кошти є заробітною платою та не підлягають поверненню в силу ст. 1215 ЦК України. Крім того, суд не врахував, що в силу ст. ст. 132, 133 КЗпП України відповідач може нести відповідальність за шкоду, завдану роботодавцю, лише в межах свого середньомісячного заробітку. У даному випадку має відповідати за здійснену переплату особа, яка фактично здійснила зайві нарахування. Скаржник посилається на правові висновки ВСУ у справах №6-91цс14 та №6-151цс13. Позивач пропустив строки звернення з цим позовом до суду, встановлені ч.3 ст.233 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти її задоволення та вказав на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві, а також на те, що кошти, одержані відповідачем, не є заробітною платою, оскільки між сторонами справи на момент їх виплати були відсутні трудові відносини. Ці кошти є гарантійними виплатами, які не регулюються нормами трудового законодавства. Порядок подання доказів та заперечень учасниками справи суд першої інстанції вказав в ухвалі від 11.10.2018, отже доводи скаржника про обмеження його права на надання суду доказів є необґрунтованими.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що рішенням І сесії VІІ скликання Софіївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 06.11.2015 №1-15/VІІ ОСОБА_3, сільського голову, звільнено із займаної посади в звязку з закінченням повноважень з 06.11.2015.

У подальшому в своїй заяві на імя сільського голови від 29.10.2015 ОСОБА_3 просить виплатити йому середньомісячну заробітну плату згідно закону «Про місцеві вибори» за 6 місяців з дня звільнення, та одноразову матеріальну допомогу згідно чинного законодавства.

Частиною 2 статті 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» передбачено, що депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі організації. У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у звязку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді.

На підставі викладених норм законодавства розпорядженням Софіївського сільського голови №40 від 17.12.2015 постановлено здійснювати щомісячну (грудень-квітень) виплату бувшому сільському голові ОСОБА_3 грошових коштів в сумі середньомісячної заробітної плати.

Із довідки про середню заробітну плату вбачається, що ОСОБА_3 за період із 08.12.2015 по 01.05.2016 виплачено 33 191,66 грн.

Згідно повідомлення Золотоніського обєднаного УПФУ Черкаської області №1276/10 від 17.02.2017 ОСОБА_3 перебуває на обліку у Золотоніському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Черкаської області з 08.12.2015 та отримує пенсію по інвалідності.

08.12.2015 ОСОБА_3 став на облік в Золотоніському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію по інвалідності, у звязку з чим на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» втратив право на виплату середньомісячної заробітної плати, однак про даний факт сільську раду не повідомив, що ним не оспорюється.

Отже має місце факт одержання відповідачем коштів всупереч положенням вищевказаної правової норми, оскільки виплата особі пенсії позбавляє її права на одержання грошової допомоги, встановленої ч. 2 ст. 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад».

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно до вимог ст. 1215 ЦК України вбачається, що, зокрема, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому, оцінка добросовісності набувача носить субєктивний характер і має оцінюватися судом, виходячи з аналогії цивільного закону, зокрема, вимог ч. 1 ст. 388 ЦК України, з згідно з якою добросовісним набувачем визнається набувач, який не знав і не міг знати, що він придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Поняття «не знав і не міг знати» характеризує недобросовісність того набувача, який за обставинами набуття такого майна міг та зобовязаний був про це знати, з урахуванням характеру та змісту правовідношення.

Отже суд приходить до висновку, що відповідач, як посадова особа органу місцевого самоврядування та громадянин України не тільки міг, але й зобовязаний був знати вимоги чинного законодавства України про те, що за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді у разі отримання ним пенсії по інвалідності, тому через набуття вказаного майна внаслідок порушення ним вимог закону не може вважатися добросовісним набувачем вказаного майна .

Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 ЦК України).

У свою чергу ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не передбачено договором. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст. 1048 ЦК України якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно розрахунку, що є в матеріалах справи, загальний розмір процентів, які повинен сплатити ОСОБА_3 на користь Софіївської сільської ради, за користування чужими коштами, станом на 01.12.2017 становить 9 246,56 грн.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно одержаних коштів у розмірі середньої заробітної плати в загальній сумі 33 191,66 грн. та нарахованих на підставі ст. ст. 536, 1214 ЦК України за користування цими коштами за період часу з 08.12.2015 по 30.11.2017 відсотків у сумі 9 246,56 грн., оскільки відповідач втратив право на одержання цих коштів, яке у нього виникло згідно ч. 2 ст. 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», у звязку з одержанням пенсії по інвалідності.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги те, що припинення відповідного права на одержання коштів вбачається з положень ч. 2 ст. 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» згідно яких дані кошти не можуть виплачуватися особам, що одержують пенсійні виплати.

Слід врахувати, що з аналізу змісту ч. 2 ст. 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» вбачається, що цільовим призначенням зазначених коштів є матеріальна підтримка особи, яка здійснювала повноваження в органах місцевого самоврядування та, в звязку з цим, залишила попереднє місце роботи на яке не змогла повернутися після припинення її повноважень, та не має доходу, який би зміг матеріально забезпечити її проживання, тобто не є заробітною платою в розумінні трудового законодавства, а є гарантійними виплатами, передбаченими спеціальним законом. Відповідно, особа, яка після припинення повноважень в органах місцевого самоврядування, має інші регулярні доходи, зокрема, пенсію не має права на матеріальну допомогу, покликану забезпечувати її проживання та встановлену ч. 2 ст. 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», оскільки в такому випадку її матеріальний інтерес захищено в тій чи іншій мірі.

Апеляційний суд відхиляє апеляційні доводи про те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 274 ЦПК України та не врахував думки відповідача про необхідність розгляду цієї справи з викликом сторін, оскільки за змістом ст. 274 ЦПК України думка сторін при прийнятті судом рішення про порядок розгляду справи імперативного значення не має, а враховується одночасно з іншими обставинами, визначеними цією правою нормою - ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес.

При апеляційному розгляді не було встановлено обставин, які б свідчили про неможливість розгляду цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

У даному випадку ухвалою суду першої інстанції від 08.02.2018 у задоволенні відповідного клопотання відповідача про розгляд цієї справи з викликом сторін у судовому засіданні було відмовлено.

Скаржник не навів апеляційному суду обставин, які б свідчили про неможливість розгляду цієї справи судом першої інстанції у порядку письмового провадження.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції з порушенням строків направив оскаржене рішення до Державного реєстру самі по собі не можуть свідчити про незаконність цього рішення.

Апеляційний суд відхиляє апеляційні доводи про те, що суд порушив принцип рівності сторін та свободу у наданні ними своїх доказів, адже судом у оскарженому рішенні було надано оцінку як доводам позивача так і запереченням відповідача. Які саме докази відповідач не зміг надати суду скаржник не вказав.

Апеляційний суд оцінює критично апеляційні доводи про те, що головуючий у справі був упереджений, адже відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а в даному випадку скаржник не надав доказів того, що суддя в суді першої інстанції, розглядаючи дану справу діяв упереджено по відношенню до якоїсь зі сторін.

Також не можна погодитись із зауваженнями скаржника про те, що відповідач не мав права надати відповідь на відзив, оскільки в ухвалі суду від 11.10.2018 було вказано про строки для подання відповіді на відзив для відповідача. При цьому, в матеріалах справи наявний відзив відповідача на позовну заяву (а.с 25-27), що суперечить твердженням самого апелянта про те, що він був позбавлений здійснити вказану процесуальну дію.

Далі, не можна погодитися з апеляційними доводами про те, що відповідач не знав про підстави виплати йому грошових коштів позивачем, адже вказані виплати здійснювалися з ініціативи відповідача на підставі його заяви від 29.10.2015.

Слід відхилити апеляційні доводи про те, що ці кошти є виплатою йому вихідної допомоги, яку позивач на підставі ст. 44 КЗпП України мав виплатити відповідачу після його звільнення вихідну допомогу у розмірі 6-ти місячного заробітку, адже кошти, які одержував відповідач мали регулярний щомісячний характер, а не являлися одноразовою вихідною допомогою. Крім того, у своїй заяві від 29.10.2015 відповідач просив і про виплату коштів на підставі ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», і про виплату одноразової матеріальної допомоги.

Апеляційний суд оцінює критично апеляційні доводи з посиланням на те, що особу з інвалідністю неправомірно обмежувати у виплаті середньої заробітної плати на період працевлаштування, адже вони не стосуються предмету доказування у справі, оскільки право на матеріальне забезпечення, регламентоване ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», не ставиться в залежність від того чи іншого статусу особи, однак підставою для його припинення вказано одержання особою іншого доходу, у тому числі, пенсії.

Також не свідчать про помилковість висновків суду у цій справі апеляційні доводи про те, що нинішній сільський голова ОСОБА_5 не виносив заяву відповідача на розгляд сесії; розпорядження сільського голови №40 від 17.12.2015 про виплату відповідачу коштів було одноосібним, є чинним та стало фактичною підставою для здійснення відповідних виплат; це розпорядження сфальсифіковане, так як у тексті позову відсутнє посилання на підставу для здійснення виплат грошових коштів відповідачу; відсутніть рішення сільської ради про початок виплати коштів відповідачу, отже не може бути і посилання на виплату на підставі ч.2 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», адже всі ці твердження, незалежно від їх доведеності, не можуть свідчити про наявність правової підстави для одержання відповідачем у справі коштів, оскільки за положеннями ч. 2 ст. 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» дані кошти не можуть виплачуватися особам, що одержують пенсійні виплати. При чому вказана правова норма не ставить у залежність можливість одержання коштів колишніми працівниками органів місцевого самоврядування в залежність від інших підстав, однак чітко повязує їх одержання з наявними, зокрема, пенсійними виплатами.

Апеляційний суд не погоджується з апеляційними доводами про те, що при ухваленні оскарженого рішення суд першої інстанції не вирішив питання про наявність підстав для початку виплат коштів відповідачу, та про те, що відсутнє рішення сільської ради про виплату відповідачу коштів попри наявність його звернення із відповідною заявою, що свідчить про відсутність у діях відповідача недобросовісності, адже правове значення для вирішення спору у справі має саме факт одержання відповідачем коштів від позивача без належних правових підстав, а не правомірність призначення їх виплати, яку позивач, одержуючи кошти, під сумнів не ставив.

Посилання скаржника на те, що суд не врахував положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» з предметом розгляду - вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого в особи виникло право власності, апеляційний суд відхиляє, оскільки у даній цивільній справі не ставиться під сумнів та не надається правова оцінка правомірності призначення відповідачу виплати коштів, а враховується факт одержання коштів відповідачем (проти чого він не заперечував) за існування таких обставин (одержання пенсійних виплат), які за законом є перешкодою для отримання відповідної грошової допомоги від органу місцевого самоврядування, та про які відповідач позивача протягом тривалого часу не повідомляв, що й обумовило виплату йому коштів, права на які відповідач не мав, тобто недобросовісно набув.

Слід врахувати, що відповідно до положень ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Тобто відповідач був зобовязаний поставити до відома орган, який виплачував йому кошти, про існування обставин, які за законом є перешкодою для їх одержання.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні апеляційні доводи про те, що суд застосував норми ст. 625 ЦК України до правовідносин, які не є договірними, оскілки вказану норму права суд при ухваленні рішення не використовував. При обрахунку стягнутих з відповідача відсотків були застосовані інша норма права ст. 536 ЦК України, яка регламентує сплату відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Належить відхилити апеляційні доводи про те, що в силу ст. ст. 132, 133 КЗпП України відповідач може нести відповідальність за шкоду, завдану роботодавцю, лише в межах свого середньомісячного заробітку та про те, що в даному випадку має відповідати за здійснену переплату особа, яка фактично здійснила зайві нарахування, адже трудові відносини між сторонами на момент одержання відповідачем спірних коштів не мали місця. Крім того, нарахування коштів відповідачу відбулося внаслідок того, що він не повідомив позивача про існування істотних для їх виплати обставин (одержання відповідачем пенсійних виплат), а не внаслідок помилки особи, яка здійснила їх нарахування, адже про рахункову помилку в нарахуванні відповідачу спірних коштів у даному випадку ніхто не веде мову.

Слід відхилити апеляційні доводи про те, що позивач пропустив строки звернення з цим позовом до суду, встановлені ч.3 ст.233 КЗпП України, адже зазначені строки встановлено законодавством для звернення до суду за вирішенням трудових спорів, а в цій справі правовідносини між її сторонами не є такими, що ґрунтуються на трудовому законодавстві, а є цивільно-правовими.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08.02.2018 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08.02.2018 у цивільній справі за позовом Софіївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області до ОСОБА_3 про повернення безпідставно отриманих коштів залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, що подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 24 травня 2018.

Головуючий

Судді