Справа № 450/436/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/6167/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.12.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 379751 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «BMW Х5», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2 (д.н.з. НОМЕР_3, згідно тимчасового талона).

Припинено право ОСОБА_2 на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «BMW Х5», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2 (д.н.з. НОМЕР_3, згідно тимчасового талона).

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 5190 грн. документально підтверджених сплачених позивачем судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.03.2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.12.2015 року залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4, просить його скасувати з підстав недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що справу розглянуто у його відсутності без належного повідомлення про час і місце розгляду справи, що позбавило його можливості надати суду свої пояснення, докази та заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, який він обраховує від дати розірвання шлюбу з позивачем у 2011 році.

Зазначає, що при вирішенні даного спору суд не врахував судові рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.03.2014 року та Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2014 року у справі №1316/4768/12 про поділ майна подружжя, в якій, серед іншого, предметом поділу був спірний автомобіль, якими було відмовлено позивачеві у поділі автомобіля, оскільки нею не подано доказів на підтвердження придбання автомобіля за власні кошти.

Вважає, що суд також не дослідив рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 27.09.2013 року у справі №761/21291/13-ц, в якому було встановлено, що грошові кошти в розмірі 965000 грн. на придбання цього автомобіля ОСОБА_4 позичив у гр.ОСОБА_5

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_4 повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення йому судової повістки (а.с.236), повторно подавши клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю прибути в судове засідання за станом здоровя (а.с.243), долучивши докази на підтвердження поважності причин попередньої неявки в судове засідання (а.с.244-245), яке було призначене на 30.01.2018 року і розгляд справи в якому було відкладено за клопотанням відповідача ОСОБА_4 (а.с.230), а тому колегією суддів відмовлено у задоволенні такого клопотання і розгляд справи проведено у його відсутності, оскільки суд уже відкладав розгляд справи за клопотанням відповідача, а відповідно до вимог ст.ст.223, 372 ЦПК України, у разі повторної неявки належно повідомленого учасника справи, незалежно від причин цієї неявки, суд розглядає справу у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 60 Сімейного кодексу (далі-СК) України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, яке набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч.1 ст.71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.2 ст.71 СК України).

Частиною четвертою статті 71 СК України передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом (далі-ЦК) України.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Частиною другою статті 364 ЦК України визначено, що якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, зокрема, у разі неподільності речі (відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Судом встановлено, що з 15.08.1981 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 23.09.2011 року.

Предметом спору є автомобіль марки «BMW Х5», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2 (д.н.з. НОМЕР_3, згідно тимчасового талона), право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 11.12.2009 року (а.с.36-37, 39-40).

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №2434 від 31.08.2015 року (а.с.60-62), середня ринкова вартість спірного автомобіля станом на 16.06.2015 року становить 759502 грн.

Враховуючи наведені вище норми матеріального закону та встановлені обставини справи, а саме, що спірний автомобіль був набутий у власність відповідачем під час шлюбу з позивачем, відтак, є обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, однак, відповідно до ст.183 ЦК України є неподільною річчю, тому вимога позивача про стягнення з відповідача у її користь грошової компенсації у розмірі 379751 грн. за належну їй 1/2 частку в спірному автомобілі з припиненням її (позивача) права на цю частку автомобіля, відповідає вимогам закону і суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в цій частині.

Доводи апелянта про те, що спірний автомобіль не є обєктом права спільної сумісної власності, оскільки був придбаний ним за кошти, які він позичив в гр.ОСОБА_5, є безпідставними, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27.09.2013 року у справі №761/21291/13-ц від 27.09.2013 року (а.с.101-105), на яке посилається апелянт в апеляційній скарзі, не встановлено того факту, що спірний автомобіль є особистою власністю відповідача ОСОБА_4, чи іншої особи, і, до того ж, такої вимоги про визнання автомобіля особистою власністю відповідач ОСОБА_4 не заявляв.

Безпідставними є й посилання відповідача в обгрунтування доводів апеляційної скарги на судові рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.03.2014 року та Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2014 року у справі №1316/4768/12 про поділ майна подружжя (а.с.120-139), оскільки суд відмовив у поділі спірного автомобіля на тій підставі, що сторонами не було надано доказів на підтвердження придбання цього автомобіля за рахунок особистих коштів, доказів на підтвердження вартості автомобіля, а також доказів належності цього автомобіля на праві власності будь-кому з них.

Що ж стосується доводів відповідача про застосування при вирішенні даного спору наслідків спливу позовної давності, то, по перше, відповідач такої заяви до суду першої інстанції не подавав, а, по друге, перебіг строку позовної давності відповідно до вимог ст.261 ЦК України та ст.72 СК України починається від дня, коли один із подружжя (після розірвання шлюбу) дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності, а не з моменту розірвання шлюбу, як вказує відповідач в апеляційній скарзі. Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції в ухвалі про відмову в перегляді заочного рішення за заявою відповідача, позивач уже зверталась у квітні 2013 року з позовом про поділ майна (його частини) і такими діями перервала перебіг строку позовної давності, а тому, звернувшись у лютому 2015 року до суду з вказаним позовом, не пропустила встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Безпідставними є й доводи апелянта про те, що його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, оскільки суд першої інстанції надсилав судові повістки відповідачеві як за зареєстрованим місцем його проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, так і за місцем його фактичного проживання: м.Київ, пров.Бастіонний, 5/85 (цю адресу відповідач вказав як в заяві про перегляд заочного рішення, так і в апеляційній скарзі), які спочатку отримував від імені відповідача гр.ОСОБА_6 (а.с.43, 57, 58, 67), а пізніше, в два останні судові засідання, адресовані відповідачеві поштові відправлення повернулись до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання» (а.с.72, 76), однак, жодних заяв про зміну місця свого проживання (перебування) відповідач до суду не подавав.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, застосував норми матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, під час розгляду справи не допустив порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 травня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_7