АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4242/2018 Головуючий у 1-й інстанції: Пересунько Я.В.
756/3054/18-ц Доповідач-Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 травня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Ящук Т.І.

при секретарі- Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року в справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бабкової Тетяни Ігорівни щодо відкриття виконавчого провадження та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, заінтересована особа: ОСОБА_4, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з вищевказаною скаргою, в якій просив визнати незаконними дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бабкової Т. І. щодо відкриття виконавчого провадження № 52334733; скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 23 вересня 2016 року; зобов'язати державного виконавця відмовити у відкриття виконавчого провадження та притягнути державного виконавця Голосіївського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Бабкову Тетяну Ігорівни до відповідальності передбачену законодавством за порушення ЗУ «Про виконавче провадження», ЦПК України, Конституції України та інших законодавчих актів.

Зазначає, що 20 лютого 2018 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 52334733 виявлено, що цей відділ державної виконавчої служби безпідставно відкрив 23 вересня 2016 року виконавче провадження та здійснює виконавчі дії, оскільки боржник не має та ніколи не мав жодного відношення до Голосіївського району м. Києва.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року скаргу задоволено частково. Визнано незаконними дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бабкової Тетяни Ігорівни щодо відкриття виконавчого провадження № 52334733. В іншій частині скарги - відмовлено.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмови та постановити в цій частині нову ухвалу, якою задовольнити вимоги скарги ОСОБА_2. Вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заявник зазначає, що 23 вересня 2016 року державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управляння у місті Києві Бабковою Т. І. винесено постанову про відкриття провадження № 52334733 про стягнення з ОСОБА_2 від 16 жовтня 2009 року. Однак матеріали виконавчого провадження не містять інформації про місце проживання, перебування чи місцезнаходження роботи боржника або місцезнаходження майна боржника в Голосіївському районі м. Києва. Разом з тим, із наданих матеріалів виконавчого провадження № 52334733 випливає, що на підставі платіжного доручення № 9360 від 26 лютого 2018 року заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 за аліментами погашена і станом на 1 березня 2018 року відсутня.

Заявник вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини справи повинен був задовольнити вимоги заявника, оскільки відповідно до ч.2, ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

ОСОБА_4 та держвиконавець Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бабкова Т. І. судове рішення не оскаржували.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, обставини справи , Апеляційний суд міста Києва, який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» приходить до наступного.

Встановлено, що 27 жовтня 2009 року Оболонським районним судом м. Києва на підставі рішення від 16 жовтня 2009 року видано 09.07.2010 року виконавчий лист №3684 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_5, в розмірі 25 % всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 3 червня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 23 червня 2010 року видано дублікат виконавчого листа в справі.

08.09.2016 року державний виконавець Шевченківського райвідділу ДВС у м. Києві ухвалив постанову про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 3684, виданого 09.07.2010 року з тих підстав, що за заявою стягувача боржник працює в «ЕРАМ Systems Ukraine», що знаходиться за адресою : м. Київ, Голосіївський район, вул. Фізкультури, 28.

23 вересня 2016 року державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у м.Києві Бабковою Т.І. ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52334733 про стягнення з ОСОБА_2аліментів на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2009 року.

Відповідно до платіжного доручення № 9360 від 26 лютого 2018 року заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 за аліментами погашено і така станом на 1 березня 2018 року відсутня.

Згідно із ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на 23 вересня 2016 року), виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Не погодившись з постановою ВП № 52334733 від 23.09.2016 року , ОСОБА_2 у березні 2018 року звернувся до суду з відповідною скаргою, в якій вказував на її незаконність, з тих підстав, що державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби безпідставно відкрито 23 вересня 2016 року виконавче провадження та здійснюються виконавчі дії, оскільки він не має та ніколи не мав жодного відношення до Голосіївського району м. Києва.

Статтею 451 ЦПК України в редакції 2017 року, що діє на час розгляду скарги судом першої інстанції, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Частково задовольняючи скаргу ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця при прийнятті рішення про відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення Оболонського районного суду м. Києва не відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

У вказаній частині судове рішення ніким із сторін не оскаржено.

Перевіряючи судове рішення на його відповідність нормам процесуального права у іншій частині , суд апеляційної інстанції приходить до наступного.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у Постанові № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», то суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження) (п. 18).

Тобто, суд не має право зобов'язувати державного виконавця до вчинення дій щодо зобов'язання державного виконавця прийняти відмову у відкритті виконавчого провадження та скасування постанови про його відкриття.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає аргументи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з 05.10.2016 року діє нова редакція Закону України «Про виконавче провадження», яка не містить такої норми як відмова у відкритті виконавчого провадження.

Так, відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 4 Закони України «Про виконавче провадження» , виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Крім того, вказаним Законом надано право державній виконавчій службі передавативиконавчіпровадження від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого, порядок якого визначений Міністерством юстиції України ( ст. 24), а сторонам виконавчого провадження надано правозаявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом (ст.19).

Отже, встановивши, що виконавчі дії проводяться не за місцем виконання, державний виконавець має право повернути виконавчий документ або передати його до органу виконавчої служби за місцем виконання, а сторони виконавчого провадження вправі заявити йому відповідні клопотання про це.

При цьому слід зазначити, що та обставина, що виконавче провадження було відкрито не за місцем виконання, на законність дій по виконанню рішення суду про стягнення аліментів не впливає, так як вказана обставина була встановлена в ході виконання рішення суду, що не звільняло державного виконавця від обов'язку щодо його виконання, оскільки в справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і талий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов'язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов'язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Таким чином, процес примусового виконання судового рішення у цивільній справі необхідно розглядати як невід'ємну частину механізму судового захисту права в порядку цивільного судочинства виходячи з наступного:

1) мета цивільного судочинства, закріплена у ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України в редакції 2004 року та у ст. 2 в редакції 2017 року (захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави) в повній мірі досягається лише в результаті виконання вимог судового рішення. Виконавче провадження є логічним продовженням судового розгляду та не може без нього існувати, як і сам судовий розгляд втрачає сенс без можливості звернення судового рішення до примусового виконання;

2) провадження щодо примусового виконання судового рішення є проявом процесуального принципу обов'язковості судового рішення, без нього даний принцип перетворюється на просту декларацію.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що виявивши , що виконавче провадження відкрито не за місцем виконання, боржник дій по зверненню до державного виконавця щодо повернення виконавчого листа та/або передачі виконавчого провадження до органу державної виконавчої служби не вчиняв , доказів того, що ним виконувалось рішення суду про стягнення аліментів добровільно не надав.

Керуючись ст. ст. 268,374,375,383,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Судді: