АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ справи: 757/6901/16
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4429/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_4, заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія «Фортуна»,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року,

встановив:

у березні 2018 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮ України - Кузьменко О.С. звернувся до суду з поданням, в якому просив обмежити боржника - фізичну особу ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 р., оскільки він ухиляється від виконання рішення.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року подання було задоволено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представника ОСОБА_4 -ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу - про відмову в задоволенні подання, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Відповідно до п 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 , ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення державного виконавця Кузьменка О.С., представників ТОВ Компанія «Фортуна» ОСОБА_6 та ОСОБА_7, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись з поданням про обмеження боржника ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України, державний виконавець посилався на те, що у нього в провадженні знаходиться виконавчий лист, виданий на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 р., згідно якого з ОСОБА_4 стягнуто на користь ТОВ Компанія «Фортуна» заборгованість в сумі 65 058 900 грн. Виконавче провадження було відкрито 16 грудня 2016 р., вживались передбачені законом заходи для примусового виконання рішення, однак рішення не виконується через ухилення боржника, в зв'язку з чим державний виконавець просив як додатковий захід впливу на боржника обмежити його у праві виїзду за кордон.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2015 р. подання було задоволено.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржник не вчиняв достатніх дій щодо виконання рішення суду, разом з тим, боржник неодноразово перетинав кордон за цей час, а доказів щодо наявності обставин, які б унеможливлювали виконання рішення суду, немає.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» ухилення громадянина від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), або дія на нього неврегульованих аліментів, договірних чи інших невиконаних зобов'язань є підставою для тимчасової відмови громадянину у виїзді за межі України.

Так, згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право державних виконавців у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв'язку з ухиленням особи від виконання зобов'язання, зокрема виконання судового рішення.

В ч. 5 ст. 19 вказаного Закону закріплені обов'язки боржника. Зокрема, боржник зобов'язаний:

1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;

2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій;

3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України;

4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини;

5) своєчасно з'являтися на вимогу виконавця;

6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

В ст. 441 ЦПК України визначено порядок розгляду питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України щодо боржників, яке є заходом забезпечення виконання судового рішення.

Висновок суду першої інстанції щодо достатності даних для висновку про ухилення ОСОБА_4 від виконання рішення суду є вірним.

Такі дії мають бути об'єктивно наявними, свідомими, спрямованими на невиконання відповідного обов'язку, коли виконати цей обов'язок є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 вказує, що даний вид обмеження особистої свободи фізичної особи застосовується лише за наявності достатніх на це підстав, а державним виконавцем не надано доказів щодо ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки він надає відомості про наявне у нього майно та здійснює періодичні платежі на погашення заборгованості.

Однак, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки вартість майна, яке було описано державним виконавцем, є значно меншою за розмір заборгованості, боржник вносить на погашення заборгованості суми в розмірі близько 2 000 грн. періодично, що також є неспівмірним із розміром заборгованості. Як пояснив в судовому засіданні головний державний виконавець Кузьменко О.С. на даний час боржником сплачено на виконання рішення незначну частину - близько 40 000 грн.

Також колегія суддів бере до уваги той факт, що після відкриття виконавчого провадження 16.12.2016, ОСОБА_4 уклав шлюбний договір з ОСОБА_8, відповідно до якого майно (рухоме та нерухоме), що було придбано подружжям під час шлюбу, вважається особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім'я воно зареєстроване. Те ж саме стосується грошей, акцій та цінних паперів, часток в статутних капіталах господарських товариств та привітних підприємств (а/с 29-30 т.5).

Європейський суд з прав людини констатував, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 р.).

Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому її слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 29 травня 2018 року.

Головуючий

Судді