Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 472/10/14-ц

провадження № 61-551св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Мурлигіної О. Я., Козаченка В. І., Царюк Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовну заяву мотивовано тим, що 08 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № NKVSGI (далі - кредитний договір), згідно з яким ОСОБА_2 надано у борг 200 000 грн зі сплатою 15 % річних та кінцевим терміном повернення 08 квітня 2026 року.

08 квітня 2008 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № NKVSGI, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку та нерухоме майно житлового значення по АДРЕСА_1, що належать на праві власності ОСОБА_1

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 27 лютого 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 453 996 грн 18 коп., у рахунок погашення якої ПАТ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу банком земельної ділянки та житлового будинку з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх дій, необхідних для здійснення продажу. Крім того, позивач просив виселити та знати з реєстраційного обліку відповідача та інших осіб, що зареєстровані або проживають у спірному житловому будинку.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року у складі судді Кучерявенко С. С. ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у позові.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк неодноразово, безпідставно та в односторонньому порядку нараховував підвищену процентну ставку з 27 серпня 2008 року та з 02 лютого 2009 року за договором іпотечного кредиту, не повідомивши про це іпотекодавця ОСОБА_1, що є неправомірним. Таке збільшення процентної ставки призвело до припинення правовідносин між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, а тому підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення всіх його мешканців відсутні.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 січня 2015 року у складі колегії суддів: Шолох З. Л., Коломієць В. В., Довжук Т. С., рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року скасовано в частині відмови у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 08 квітня 2008 року у розмірі 399 589 грн 74 коп., укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, звернуто стягнення на земельну ділянку та житловий будинок по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та отримання кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, а також набранням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу з початковою ціною реалізації предмета іпотеки, визначеною суб'єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час укладення договору купівлі-продажу.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору, у зв'язку із чим виникла заборгованість, у рахунок погашення якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку та житловий будинок, шляхом укладення банком від імені боржника договору купівлі-продажу з іншими особами. Крім того, виселення та зняття з реєстраційного обліку можливе відповідно до статті 109 ЖК Української РСР лише за відповідних умов, а саме, якщо протягом місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, мешканці житлового приміщення, на яке було звернуто стягнення, не звільнили його у добровільному порядку. А тому позовні вимоги про виселення та зняття з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки є передчасними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2015 року у складі колегії суддів: Ткачука О. С., Висоцької В. С., Ступак О. В., Умнової О. В., Фаловської І. М., рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 січня 2015 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу суду касаційної інстанції мотивовано тим, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки судом апеляційної інстанції зазначено загальний розмір заборгованості, однак не вказано всіх її складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також не зазначено початкову ціну реалізації предмета іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 квітня 2008 року у розмірі 396 978 грн 88 коп., з яких: 198 264 грн 08 коп. - заборгованість за кредитом, стягнута за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року; 110 053 грн 28 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; пеня у розмірі 52 572 грн 46 коп.; штраф - 36 088 грн 98 коп., звернуто стягнення на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, а також набранням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні 140 000 грн.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» з урахуванням рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2010 року, що набрало законної сили, яким зобов'язано банк зменшити розмір процентної ставки за користування кредитними коштами до 15 %, провів коригування заборгованості за кредитним договором. Суд апеляційної інстанції, перевіряючи правильність розрахунків заборгованості, дійшов правомірного висновку про те, що пеня підлягає стягненню лише за період протягом року до звернення банку з позовом до суду. Встановивши розмір кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення банком від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу нерухомого майна. Оскільки предмет іпотеки не було придбано за кредитні кошти, та ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало суду об'єктивних даних про надання відповідачу іншого постійного житлового приміщення в обмін на те, з якого ОСОБА_1 має бути виселена, тому позовні вимоги про виселення не підлягають задоволенню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року у складі колегії суддів: Колодійчука В. М., Висоцької В. С., Кафідової О. В., Умнової О. В., Фаловської І. М., рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу суду касаційної інстанції мотивовано тим, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням статті 215 ЦПК України 2004 року й у ній має зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому судом має бути зазначено, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежної експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Проте судом апеляційної інстанції такі дії вчинено не було.

Останнім рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, який складається з двох кам'яних будинків, зазначених у плані літ. «А», загальною площею 28,8 кв. м, житловою площею 14,2 кв. м та літ. «Б», загальною площею 54,4 кв. м, житловою площею 29,7 кв. м, та земельну ділянку по вул. Миколаївській, 8-а, у смт Веселинове Веселинівського району Миколаївської області, що належать ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, а також набуттям ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Звернення стягнення на вказане іпотечне майно здійснено у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ ПриватБанк», яка виникла у зв'язку із невиконанням відповідачем умов кредитного договору та становить 360 889 грн 82 коп., з яких: заборгованість за кредитом, стягнена заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року - 198 264 грн 08 коп.; заборгованість за процентами - 110 053 грн 28 коп., у тому числі 47 518 грн 80 коп. - заборгованості за процентами, стягненими вказаним заочним рішенням, та пеня - 52 572 грн 46 коп.

Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У іншій частині заявлених вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що резолютивна частина рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 21 ЦПК України: у ній повинно бути зазначено, крім іншого, початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Крім того, визначаючи спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд врахував положення частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає право іпотекодержателя від свого імені на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції належним чином не перевірено правильність наданих банком розрахунків заборгованості, не звернуто увагу на відсутність у матеріалах справи такого розрахунку у розгорнутому вигляді. Рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням вимог чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № NKVSGI, згідно з яким ОСОБА_2 надано у борг 200 000 грн, зі сплатою 15 % річних та кінцевим терміном повернення 08 квітня 2026 року.

08 квітня 2008 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № NKVSGI, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку та нерухоме майно житлового значення по АДРЕСА_1.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 належать на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29 лютого 2008 року Веселинівською селищною радою Миколаївської області, та зареєстрованого за № 772.

Земельна ділянка площею 1 330 кв. м, розташована за вказаною адресою, належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 18 лютого 2008 року Веселинівською селищною радою Миколаївської області та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів за № 33.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у солідарному порядку заборгованість за спірним кредитним договором станом на 23 лютого 2011 року у розмірі 265 222 грн 29 коп., з яких 198 264 грн 08 коп. - заборгованість за кредитом, 47 518 грн 80 коп. - заборгованості за процентам, 19 839 грн 41 коп. - пеня. (т. 3 а.с. 160-161).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк» зменшити кредитну ставку задоволено. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» зменшити відсоток за користування кредитом за договором про іпотечний кредит № NKVSGI, укладеним 08 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, до 15 % відповідно до умов, визначених у пункті 1.1. цього договору з часу підвищення.

З урахуванням указаного рішення суду апеляційної інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснило перерахунок заборгованості за кредитним договором, яка станом на 27 лютого 2013 року становить 453 996 грн 18 коп., та складається із заборгованості за кредитом - 198 264 грн 08 коп.; заборгованості за відсотками - 110 053 грн 28 коп.; пені - 104 406 грн 44 коп. та штрафу - 41 272 грн 38 коп. (т. 1 а.с. 6, 67, т. 2 а.с. 211).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Такий правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, встановив, що боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, у рахунок погашення якої підлягає зверненню стягнення на житловий будинок та земельну ділянку, що є предметом іпотеки, укладеним з метою забезпечення кредиту.

Крім того, відмовляючи у позові в частині виселення, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК Української РСР).

Такий правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

З огляду на те, що у справі, яка переглядається, житловий будинок та земельна ділянка, що були предметом іпотечного договору, відповідач набула у власність не за рахунок рахунок отриманого кредиту, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для виселення відповідача із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, без надання їй іншого постійного жилого приміщення, правомірно застосувавши частину другу статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами Закону України «Про іпотеку», що призвело до ухвалення законного рішення.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк