Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 263/11795/13-ц

провадження № 61-3748 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2014 року у складі судді Ковтуненка В. О., та рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Биліни Т. І., Принцевської В. П., Ткаченко Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовну заяву мотивовано тим, що 16 березня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 270 000 долара США зі сплатою 12 % річних та кінцевим терміном повернення 15 березня 2017 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 кредитних зобов'язань, 16 березня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано житловий будинок АДРЕСА_1.

Уточнивши заявлені позовні вимоги, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості, яка утворилась станом на 17 січня 2012 року, у розмірі 329 764,42 доларів США.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2014 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 березня 2007 року у розмірі 229 500 долара США, заборгованості за процентами у розмірі 101 337,06 доларів США та пені у розмірі 101 337 грн 43 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом його продажу на прилюдних торгах.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16 липня 2014 року стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом у розмірі 229 500 долара США, за процентами - 101 337,06 доларів США та пеню у розмірі 101 337 грн 43 коп. Оскільки вказане рішення суду не виконано, то банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2017 року змінено заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2014 року шляхом доповнення його резолютивної частини наступним: «початкова ціна предмета іпотеки для подальшої його реалізації встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час виконавчих дій».

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_2 у касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, оскільки відновлено провадження у справі, розгляд якої було зупинено, та в той же день без виклику сторін ухвалено рішення за відсутності позивача та без залучення до участі у справі його правонаступників. Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що рішення про стягнення кредитної заборгованості відсутнє, а суди встановлюючи розмір заборгованості, у рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, неправомірно виходили із того, що її розмір встановлено у рішенні Апеляційного суду Донецької області від 16 липня 2014 року. Однак це рішення ухвалено за наслідками розгляду іншої цивільної справи та не є належним доказом, що підтверджує розмір наявної кредитної заборгованості. Крім того, у рішеннях суду першої та апеляційної інстанцій не вказано початкову ціну предмета іпотеки для подальшої його реалізації.

27 вересня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ПАТ «ФК «Довіра та Гарантія») подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначало про її необґрунтованість. Оскільки боржник належним чином не виконує умови кредитного договору та не погашає кредитну заборгованість, у зв'язку із чим суди обґрунтовано звернули стягнення на предмет іпотеки. Обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16 липня 2014 року у справі про стягнення кредитної заборгованості, не підлягають доказуванню під час розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У жовтні 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначало про те, що відсутність початкової ціни реалізації предмета іпотеки не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 березня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/11-155/058, згідно з яким ОСОБА_3 надано кредит у розмірі 270 000 доларів США зі сплатою 12 % річних та кінцевим терміном повернення до 15 березня 2017 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 кредитних зобов'язань, 16 березня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 014/11-155/058/1, за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок АДРЕСА_1.

У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 17 січня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 329 764,42 доларів США, що еквівалентно 2 634 751 грн 76 коп.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16 липня 2014 року у складі колегії судів: Песоцької Л. М., Баркової Л. Л., Кочегарової Л. М. позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 16 березня 2007 року, яка утворилась станом на 17 січня 2012 року: за кредитом у розмірі 229 500 долара США, за процентами в розмірі 87 581,06 доларів США та пеню у розмірі 101 337 грн 43 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 липня 2014 року боржником не виконано.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Судом першої інстанції встановлено наявність заборгованості за кредитним договором, яка виникла у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору та стягнута з нього на підставі рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 липня 2014 року, яке боржником не виконано, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна на прилюдних торгах відповідно до вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Погодившись із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд змінив резолютивну частину рішення суду першої інстанції, встановивши початкову ціну предмета іпотеки для подальшої його реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності в межах виконавчого провадження. При цьому під час судового розгляду судом апеляційної інстанції сторонам було роз'яснено, що відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» ціна предмета іпотеки встановлюється у договорі іпотеки; вартість предмета іпотеки визначається за згодою іпотекодержателя та іпотекодавця або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Якщо під час розгляду справи сторони з такою ціною погоджуються, то у суду відсутні правові підстави не брати її до уваги, оскільки вона міститься в умовах договору. Якщо ж між сторонами виникає спір щодо такої ціни, то залежно від того яка сторона її оспорює - має довести належними доказами наявність іншої ціни. В судовому засіданні представники відповідача відмовились вирішувати це питання, вказуючи на відсутність між сторонами кредитних правовідносин. А тому суд апеляційної інстанції правомірно визначив ціну реалізації предмета іпотеки у розмірі, встановленому умовами договору іпотеки.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності оскаржуваних судових рішень в частині незазначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки не заслуговують на увагу, оскільки, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Такий правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18.

Частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Разом з тим, згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями статті 37 ЦПК України заміна кредитора чи боржника у зобов'язанні, щодо якого виник спір, є однією з підстав для процесуального правонаступництва.

23 серпня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Вектор Банк» (далі - ПАТ «Вектор Банк») укладено договір факторингу (портфельне відступлення), за яким ПАТ «Вектор Банк» набуло право вимоги за кредитними договорами та договорами, укладеними для забезпечення виконання умов кредитних договорів, до яких також входить кредитний договір № 014/11-155/058 та іпотечний договір № 014/11‑155/058/1.

Того ж дня між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), згідно з умовами якого до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги за вказаним договором іпотеки.

Отже, новим кредитором ОСОБА_2 стало ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

19 червня 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало до Апеляційного суду Донецької області заяву про залучення ПАТ «Вектор Банк» до участі у справі як правонаступника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

25 липня 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулось до Апеляційного суду Донецької області із клопотанням про залучення його до участі у справі як правонаступника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Відповідно до статті 37 ЦПК України 2004 року у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги (договір цесії) є правонаступництвом і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду із заявою про заміну правонаступником з наданням йому статусу правонаступника сторони у справі.

Відхиляючи клопотання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про залучення їх до участі у справі як правонаступника сторони позивача, апеляційний суд у порушення імперативного припису статті 37 ЦПК України 2004 року не врахував, що заміна кредитора у даному випадку є обставиною, за якої відбувається процесуальне правонаступництво, що є можливим на всіх стадіях цивільного процесу. Натомість, суд помилково вважав, що на підтвердження відступлення права вимоги заявнику необхідно надати належним чином посвідчені копії договорів. Проте статтею 64 ЦПК України 2004 року не передбачено подання до суду нотаріально посвідчених копій доказів, у разі необхідності суд має право витребувати їх оригінали у сторони. Невирішення судом апеляційної інстанції питання про процесуальне правонаступництво у подальшому може утруднити виконання рішення суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

На підставі викладеного, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк