Справа № 509/1231/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА про надання дозволу на виїзд за кордон, за межі України малолітній дитині без згоди та супроводу батька, -

В С Т А Н О В И В :

10 квітня 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд, надати дозвіл на тимчасовий виїзд, строком на 1 рік з моменту набрання рішенням законної сили, з України до ФРН малолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 без дозволу (згоди) та супроводу її батька - відповідача ОСОБА_2 у її супроводі, як матері дитини, надавши дозвіл на оформлення всіх, пов'язаних із перетином державного кордону України документів, мотивуючи це постійним проживанням доньки з нею після розірвання шлюбу з відповідачем за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 29.08.2013 р., яке набрало законної сили 10.09.2013 р., а також невиконанням відповідачем своїх батьківських обов'язків по вихованню та розвитку дитини, відмовою відповідача від надання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон, до ФРН, де проживає її сестра, що на її думку, обмежує право дитини.

В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, однак надіслала на адресу суду письмову заяву, в якій повністю підтримала свій позов, який просила задовольнити та слухати справу за її відсутністю (а.с. 36,37).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, поштовим повідомленням з відміткою про вручення судової повістки, надіславши до суду свою письмову заяву, в якій частково визнав позов, не заперечуючи проти надання дозволу на тимчасовий виїзд своєї доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з України до ФРН у супроводі позивачки - матері дитини без його згоди тимчасово, саме на літній період (відпочинок), а також не визнав обставини, викладені позивачкою у позові щодо невиконанням ним, як батьком дитини своїх батьківських обов'язків по вихованню та розвитку доньки та відсутністю з його боку належної уваги дитині, та в якій, просив суд, провести підготовче судове засідання та розгляд справи по суті за його відсутності у зв'язку з проведенням йому чергової хірургічної операції та прийняти законне і обґрунтоване рішення на розсуд суду з наданням позивачці дозволу на виїзд разом з донькою з України до ФРН тимчасово, без його згоди та супроводу (а.с. 23-28).

Представниця 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду повідомлялась належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надавши до суду письмову заяву, в якій просила суд, частково задовольнити позов, дозволивши позивачці разом із малолітньою донькою тимчасовий виїзд за кордон з України до ФРН на літній період 2018 року та проханням про розгляд справи за її відсутністю (а.с. 36,38,39).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 СК України - дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана ВРУ.

Частинами 1,2 статті 27, статтею 29 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої ВРУ 27.02.1991 р. передбачено - держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Освіта дитини має бути спрямована на розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі, виховання поваги до прав людини та основних свобод, а також принципів, проголошених у Статуті ООН, виховання поваги до батьків дитини, її культурної самобутності, мови і національних цінностей країни, в якій дитина проживає, країни її походження та до цивілізацій, відмінних від її власної, підготовку дитини до свідомого життя у вільному суспільстві в дусі розуміння, миру, терпимості, рівноправності, чоловіків і жінок та дружби між усіма народами, етнічними, національними і релігійними групами, а також особами з корінного населення, виховання поваги до навколишньої природи.

Відповідно до положень ст. 141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 155, ст. 150 СК України - батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, а здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські прав - не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як вказується в ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством України встановлено вимоги щодо такого роду дозволу - зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку.

Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон - може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон - може бути дозволено на підставі рішення суду.

Отже, виходячи з системного аналізу вказаних норм та сенсу встановленого порядку, слід зробити висновок, що чинним законодавством України, зокрема ст. 124 Конституції України, передбачена можливість вирішувати спори у судовому порядку, в тому числі, щодо надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Таким чином, чинним законодавством - не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно із п. 3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 р. - виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-го віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- го віку.

У пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, зазначається, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Пунктами 17,18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини» передбачено, що проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків може бути оформлений на підставі рішення суду.

Суд встановив, що рішенням Овідіопольського р/с Одеської області від 29.08.2013 р., яке набрало законної сили 10.09.2013 р. - позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення обов'язків та порядку виховання дитини задоволений частково, шлюб, в якому народилась малолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27.04.2009 р., між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 07.11.2008 р. виконкомом Доброолександрівської с/р Овідіопольського району Одеської області (актовий запис № 13), в задоволенні решти позову відмовлено (а.с. 7,8).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого повторно 18.03.2015 р. (актовий запис № 36), позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, взявши прізвище чоловіка «ОСОБА_1» та в якому у них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 20.05.2015 р. (актовий запис № 265) (а.с. 9,10).

Родина позивачки проживає разом із чоловіком ОСОБА_5 та двома дітьми за адресою : АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою про склад сім'ї виданою Йосипівською с/р Овідіопольського району Одеської області № 827 від 04.04.2018 р. (а.с. 11).

У Федеративній Республіці Німеччині проживає сестра позивачки ОСОБА_7, громадянка ФРН, що підтверджується відповідними доказами (а.с. 15-18).

В своєму позові, позивачка, зазначаючи вищевказані обставини справи, просить суд, надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд, строком на 1 рік з моменту набрання рішенням законної сили, з України до ФРН малолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 без дозволу (згоди) та супроводу її батька - відповідача ОСОБА_2 у її супроводі, як матері дитини, надавши дозвіл на оформлення всіх, пов'язаних із перетином державного кордону України документів, мотивуючи це постійним проживанням доньки з нею після розірвання шлюбу з відповідачем за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 29.08.2013 р., яке набрало законної сили 10.09.2013 р., а також невиконанням відповідачем своїх батьківських обов'язків по вихованню та розвитку дитини, відмовою відповідача від надання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон, до ФРН, де проживає її сестра, що на її думку, обмежує право дитини.

Суд частково погоджується з вищевикладеними доводами, виходячи з того, що будь-яких належних та допустимих документальних доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків по вихованню та розвитку дитини, а також відмовою відповідача від надання позивачці нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон - позивачкою суду не надано, як і не надано документальних доказів відсутності з боку відповідача батьківської уваги щодо своєї малолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому на думку суду, вказані твердження є голослівними і безпідставними, а тому не бере їх до уваги, враховуючи при цьому факт того, що відповідач є інвалідом 3-ої групи загального захворювання, що підтверджується довідкою до Акту огляду МСЕК серії 12ААА № 294520 виданої 20.02.2017 р. з черговою датою переогляду 20.02.2019 р. (а.с. 25,26).

З огляду на вищевказані норми Законів та Поряду виїзду за кордон дітей громадян України визначеного Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами), суд вважає, що достатній строк на виїзд дитини за межі України без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав, який надається кожного разу окремо (на кожен виїзд) - буде доцільним визначити на літній період 2018 року (червень, липень, серпень), про що вказує сама позивачка у мотивувальній частині свого позову, зазначаючи, що дана згода на виїзд дитини без супроводу та дозволу батька дитини потрібна їй для оформлення відповідних документів для виїзду з України до ФРН цього літа на відпочинок до родичів (сестри), про що також вказує відповідач у представниця Органу опіки та піклування у своїх письмових заявах на адресу суду, а тому позов підлягає частковому задоволенню в цій частині.

Надання дозволу позивачці саме на період літніх канікул (літніх 3-х місяців 2018 року) не позбавить прав батька дитини (відповідача) на його участь у вихованні, побаченнях з дитиною та буде дотримано права малолітньої дитини з приводу відвідування нею шкільного закладу після її повернення з ФРН до України.

З урахуванням вищевказаних обставин справи, суд дійшов висновку, що виїзд малолітньої доньки сторін разом із матір`ю з України до ФРН у літній період 2018 року, сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості.

Керуючись ст. ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,106,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст.141,150,153,155 СК України, Європейською Конвенцією про права дитини, Законом України «Про порядок виїзду та з України та в`їзду в Україну громадян України», «Правилами перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 р., «Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини» суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА про надання дозволу на виїзд за кордон, за межі України малолітній дитині без згоди та супроводу батька - задовольнити частково ;

2.Надати дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 на тимчасовий виїзд, строком на 3 місяці літа (червень, липень, серпень) 2018 року з моменту набрання рішенням законної сили, з України до Федеративної Республіки Німеччина, у її супроводі з малолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 без дозволу (згоди) та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, надавши дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 на оформлення всіх, пов'язаних із перетином державного кордону України документів для тимчасового виїзду з дитиною, у вказаний строк, з України до ФРН ;

3.В задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Гандзій Д.М.