Справа №490/1651/17 21.05.2018
Провадження №22-ц/784/612/18
Справа № 490/1651/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/784/612/18
П ОС Т А Н О В А

іменем України

21 травня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухваленого під головуванням судді Гуденко О.А. 24 січня 2018 року в приміщення Центрального районного суду м. Миколаєва, у відсутності сторін у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції, про визнання договору іпотеки недійсним та скасування заборони відчуження,

у с т а н о в и л а :

21 лютого 2017 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

04 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та нею (на той час ОСОБА_7) було укладено кредитний договір № ML-401/27/2006, відповідно до якого вона отримала кредит у сумі 48 700 доларів США під 14% річних строком до 03 серпня 2016 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за цим кредитним договором, того ж дня, між ними було укладено договір наступної іпотеки № PCL-401/41/2006, предметом якого є належна позивачці трикімнатна квартира №АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, за заявою Кредитодавця, 16 грудня 2008 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л., вчинено виконавчий напис № 2728, відповідно до якого, в рахунок заборгованості на вищевказаним кредитним договором в сумі 274 348 гривень 74 копійки звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки.

03 лютого 2009 року Центральним відділом ДВС було відкрито виконавче провадження про примусове виконання даного виконавчого напису.

04 лютого 2010 року ПП «Нива- В.Ш.» проведено прилюдні торги з реалізації предмету іпотеки. Згідно протоколу проведення прилюдних торгів № 159128-1 переможцем аукціону став ОСОБА_6

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.03.12 року прилюдні торги визнані таким, що не відбулися; визнано недійсними результати прилюдних торгів, протокол та акт по проведенню прилюдних торгів, та визнано недійсним свідоцтво про належність відповідачу ОСОБА_6 квартири, видане приватним нотаріусом 11.03.10 року за № НОМЕР_1.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2012 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.03.12 року скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ - рішення суду першої інстанції залишено без змін, а рішення суду апеляційної інстанції - скасоване. Таким чином, рішення суду про визнання прилюдних торгів недійсними та визнання недійсним Свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на спірну квартиру набрало законної сили 12.12.12 року - на підставі вказаної ухвали ВССУ.

12 листопада 2012 року, ОСОБА_6 уклав із ОСОБА_4 договір іпотеки № 2520, посвідчений приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В., за умовами якого, в якості забезпечення зобов'язань в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1, у зв'язку із чим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зроблено запис про іпотеку №124209 та в Державному реєстрі іпотек запис про обтяження за № 13237059.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року по справі №814/2495/13-а скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_6

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з надання адміністративних послуг ММР від 14 липня 2017 року, відмовлено у державній реєстрації права власності за ОСОБА_2 на вказану квартиру, оскільки встановлено наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Згідно Інформаційної Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, міститься запис 124209 про державну реєстрацію іпотеки за іпотечним договором від 12 листопада 2012 року, іпотекодавець ОСОБА_6, та реєстраційний номер обтяження 124219 щодо заборони відчуження на нерухоме майно за вказаним іпотечним договором.

Посилаючись на викладенні обставини, просила визнати договір Іпотеки № 2520 від 12 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В. про заставу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 - недійсним та скасувати заборону відчуження майна накладені у зв'язку з укладенням договору іпотеки №2520, шляхом виключення з реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про іпотеку за №124209 та з Державного реєстру іпотек №13237059.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним Договір Іпотеки від 12 листопада 2012 року за № 2520, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В., яким передано в іпотеку ОСОБА_4, трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Скасовано заборону на нерухоме майно та обтяження за типом іпотека на квартиру АДРЕСА_1, що накладені на підставі Договору Іпотеки від 12.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Іскрицькою Г.В. за реєстровим № 2520, шляхом виключення з Реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про іпотеку за № 124209 (номер запису про обтяження за № 124219) та з Державного реєстру іпотек № 13237059. Вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_4, подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального й процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що передаючи в іпотеку ОСОБА_4 вказану квартиру, ОСОБА_6 діяв як її власник, в той час, як такого статусу був позбавлений з моменту вчинення договору, визнаного недійсним (ч. 1 ст. 236 ЦК України) рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2012 року, залишеного без змін ухвалою судом касаційної інстанції, а отже, не мав права на розпорядження спірним нерухомим майном. У зв'язку з цим, іпотечний договір, як такий що суперечить ЦК України та ЗУ «Про іпотеку» слід визнати недійсним і застосувати наслідки його недійсності.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за Конституцією України, ст. 43 ЦПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній фізичній особі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Кожна особа, має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

При цьому такий захист стосується обох сторін, що беруть участь у справі.

Для цього, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3,4 ст. ст. 61, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204, 215, 626 ЦК України).

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів , зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

У разі, коли:

-- зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

-- він вчинений особою, яка не має необхідного обсягу цивільної дієздатності або волевиявлення якої не є вільним і не відповідає його внутрішній волі;

-- сторонами недотримано встановленої законом форми правочину;

-- правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, то, якщо це прямо встановлено законом, він є нікчемним, а у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, то він може бути визнаний недійсним за судовим рішенням.

Правові наслідки визнання правочину недійсним, у зв'язку із недодержанням сторонами при його вчинені виписаних вище вимог закону, передбачені статтями 218 - 235 ЦК України.

При цьому, за частиною 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом ст. 319 ЦК України тільки власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 583 ЦК України та ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про іпотеку" іпотекодавцем може бути власник нерухомого майна, або особа, якій належить майнове право , а також особа, якій власник передав майно з правом його передачі у іпотеку.

У зв'язку з цим,предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Виходячи з викладеного вище, можна зробити висновок про те, що з моменту визнання договору, за яким майно набуте особою у власність, а потім передано в іпотеку третім особам, за недійсним договором, може бути витребуване від його набувача у будь-якому випадку, оскільки останній вважається його незаконним володільцем вже з моменту вчинення недійсного договору.

За такого, оскаржене рішення суду І інстанції ухвалено у повній відповідності з нормами чинного цивільного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, а тому є законним та обґрунтованим.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 06 січня 1994 року ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9).

04 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № ML-401/27/2006, відповідно до якого вона отримала кредит у сумі 48 700 доларів США, та передала зазначену трикімнатну квартиру в іпотеку.

Оскільки, вона систематично порушувала умови кредитного договору, Банком було вчинено виконавчий напис, на підставі якого Центральним відділом ДВС Миколаївського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження та 04 лютого 2010 року іпотечне майно реалізоване з прилюдних торгів. Квартиту було продано ОСОБА_6, який отримав свідоцтво № НОМЕР_1 про придбання квартири з прилюдних торгів.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2012 року за позовом ОСОБА_2 прилюдні торги визнані такими, що не відбулися, проте воно рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2012 року - скасовано (а.с. 6-8, 42-48).

12 листопада 2012 року, ОСОБА_6, вважаючи себе законним власником, передав спірну квартиру в іпотеку ОСОБА_4 про що у державному реєстрі іпотек внесено запис за № 13237059.

Ухвалою ВССУ від 12 грудня 2012 року, вже у судовому засіданні колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ, скасовано рішення Апеляційного суду Миколаївської області, а рішення Центрального суду від 01 березня 2012 року залишено без змін (а.с. 116-117).

Згідно з рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року по справі №814/2495/13-а скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_6 (а.с. 12-13).

З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що передаючи в іпотеку ОСОБА_4 вказану квартиру, ОСОБА_6 не набув на неї права власності в установленому законом порядку, отже не мав права на розпорядження спірним нерухомим майном, а тому оспорений іпотечний договір слід визнати недійсним, оскільки він суперечить ЦК України та ЗУ «Про іпотеку».

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова

________________________________________________________

Повний текст постанови складено 23 травня 2018 року.