Справа №486/1183/17 21.05.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 486/1183/17
Номер провадження 22-ц/784/689/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

21 травня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 заочне рішення, яке ухвалено Южноукраїнським міським судом Миколаївської області під головуванням судді Франчук О.Д., в приміщенні того ж суду 20 грудня 2017 року о 09 годині 02 хвилині, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачу на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 21 червня 2012 року належить на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Зазначену квартиру їй подарував чоловік ОСОБА_6, якому вона належала на підставі договору дарування 1/2 частки квартири та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Між тим, на даний час позивач, як власник нерухомого майна, позбавлена можливості користуватися своєю власністю, оскільки там зареєстровані і проживають колишня дружина та діти її чоловіка ОСОБА_6, а саме ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

При цьому, сама позивач разом з чоловіком вимушена орендувати житло у інших осіб, у зв'язку з чим вона несе матеріальні затрати.

Крім того, відповідачі мають заборгованість по оплаті за житлово- комунальні послуги, а претензії по їх сплаті пред'являються комунальними службами позивачу.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідачі не є членами сім'ї власника квартири, а тому не мають права на проживання та користування зазначеною квартирою, ОСОБА_7 просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з обумовленої квартири та зняття останніх з реєстраційного обліку у даній квартирі.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з належної ОСОБА_2 на праві власності квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 лютого 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати, а провадження у даній справі закрити.

Рішення в частині вирішення позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку сторонами не оскаржується.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Районний суд задовольняючи позовні вимоги про виселення відповідачів із спірної квартири, виходив з того, що останні не є членами сім'ї власника квартири та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають з ним та ведуть спільне господарство або мають право на частку у спірній квартирі, а тому позивач, як власник квартири, має право вимагати усунення свого порушеного права власності.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи та ґрунтується на наявних у справі доказах.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.

Як зазначено у ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п.50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

З матеріалів справи убачається, що згідно свідоцтва про шлюб від 06 квітня 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №42 (а.с.10).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 21 червня 2012 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності на підставі договору дарування 1/2 частки квартири, посвідченого Лейбіченко С.В., приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області 08 липня 2005 року за р.№2101 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Лобовою О.М., державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної Миколаївської області 26 грудня 2011 року за р. №2406 (а.с.11).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації міста Южноукраїнськ право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.12).

29 серпня 2017 року право власності ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.13).

Відповідно виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 04 вересня 2017 року у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Позивач ОСОБА_2 у вказаній квартирі не зареєстрована (а.с.14).

Зі змісту позовної заяви слідує, що способом захисту порушеного права позивач ОСОБА_2 зазначила, як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів із спірної квартири.

Вказаний спосіб захисту не суперечить положенням ЦК України, виходячи з наступного.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ч.1 ст.383 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Передбачений ст.391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, судом встановлено, що попередній власник квартири ОСОБА_6 розпорядився своєю власністю, шляхом дарування її позивачу.

При цьому, чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які вселилися до нього зі згоди колишнього власника майна, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені на користування житлом.

За такого, права відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які не є власниками спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири ОСОБА_6, а з припиненням його права власності припинилося і право користування житлом відповідачів, а тому відповідачі автоматично втратили право користування вказаним жилим приміщенням, оскільки їх право є похідним від права попереднього власника майна.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачами договори, які б регулювали правовий статус проживання останніх у будинку, який є предметом судового спору - не укладались.

За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає, що проживання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у спірній квартирі є безумовною перешкодою для позивача ОСОБА_2 у здійсненні правомочностей щодо цього майна, зокрема володіння та користування ним.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Законність та обґрунтованість рішення суду в іншій частині колегією суддів не перевіряється, оскільки не є предметом апеляційного оскарження та відповідно, з врахуванням принципу диспозитивності, колегія суддів не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 23 травня 2018 року