Справа №487/5228/17 24.05.2018
Провадження №22-ц/784/829/18
Провадження № 22-ц/784/829/18
ПОСТАНОВА
Іменем України
24 травня 2018 року м. Миколаїв
справа № 487/5228/17
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго», на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 05 березня 2018 року під головуванням судді Біцюка А.В. у приміщенні цього суду, повний текст якого виготовлений 19 березня 2018 року,
В С Т А Н О В И Л А:
02 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» (далі ПАТ «Миколаївобленерго») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позивач вказував, що з 21 серпня 2013 року працював у ПАТ «Миколаївобленерго», де з 01 листопада 2016 року займав посаду контролера енергонагляду ІІІ групи кваліфікації енергоінспекції філії м. Миколаєва Центрального округу у ПАТ «Миколаївобленерго».
29 червня 2017 року в зв`язку з прийняттям його на військову службу до Збройних Сил України за контрактом осіб офіцерського складу він вибув до 79 Окремої десантно-штурмової бригади міста Миколаїв для подальшого проходження військової служби, про що 30 червня 2017 року Заводським районним військовим комісаріатом було повідомлено ПАТ «Миколаївобленерго» шляхом направлення на їх адресу витягів з наказів командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України № 33 від 12 червня 2017 року та командира військової частини НОМЕР_1 № 30 від 29 червня 2017 року.
Однак, наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 03 липня 2017 року № 944-к його було звільнено з роботи з 03 липня 2017 року на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу.
Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки його було прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних сил України під час дії особливого періоду, а тому на нього розповсюджуються гарантії, передбачені ч.ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді контролера енергонагляду III групи кваліфікації енергоінспекції філії м. Миколаєва Центрального округу у ПАТ «Миколаївобленерго», стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 03 липня 2017 року і до винесення рішення по справі, забезпечити на час проходження ним військової служби за призовом осіб офіцерського складу виконання ПАТ «Миколаївобленерго» статті 119 КЗпП.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2018 року позов задоволено частково. Скасовано наказ № 944-к від 03 липня 2017р. про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п.3 ст.36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді контролера енергонагляду ІІІ групи кваліфікації Центрального округу філії м. Миколаєва ПАТ "Миколаївобленерго" з 05 березня 2018 року. Стягнуто з ПАТ "Миколаївобленерго" на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 04 липня 2017 року по 04 березня 2018 року (включно) у розмірі 60320 грн. 25коп., яка визначена без відрахування обов`язкових платежів та зборів. Стягнуто з ПАТ "Миколаївобленерго" на користь держави судовий збір у сумі 1762 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «Миколаївобленерго», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. На думку апелянта, судом не враховано, що позивач добровільно уклав контракт з Міністерством оборони України строком на 5 років за відсутності в країні мобілізації та дії особливого періоду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 21.08.2013 року працював на посаді контролера енергонагляду ІІІ групи кваліфікації енергоінспекції дільниці енергоінспекції №2 філії м. Миколаєва, з 01.11.2016 року - на посаді контролера енергонагляду ІІІ групи кваліфікації енергоінспекції філії м. Миколаєва Центрального округу у ПАТ «Миколаївобленерго» (а.с. 9-11).
Згідно наказу командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України від 12.06.2017 року №33 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.06.2017 року ОСОБА_1 було прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. 30 червня 2017 року ІНФОРМАЦІЯ_1 було направлено до ПАТ «Миколаївобленерго» витяги із вказаних наказів (а.с. 12, 14, 16).
Наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 03.07.2017 року №944-к з 03 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України (а.с. 39).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України (в редакції на час прийняття спірного наказу про його звільнення з роботи) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною другою статті 39 вказаного Закону (чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57 частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У постанові Вищого адміністративного суду України у від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Така ж позиція викладена у відповіді начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України генерал-лейтенанта Артеменка А.М. від 21.12.2017 року за №321/8065, наданої на запит позивача (а.с. 52-53).
Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України", введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України "Про Раду Національної безпеки та оборони України" кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Таким чином, на позивача поширюються гарантії, визначені частиною 3 статті 119 КЗпП України, тому місцевий суд відповідно до приписів ч.1 ст. 235 КЗпП України дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог про поновлення на роботі.

Встановивши, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм трудового законодавства, в зв`язку з чим він підлягає поновленню на роботі, суд першої інстанції згідно положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.07.2017 року по 04.03.2018 року (включно) в розмірі 60320грн.25коп., який визначений без відрахування обов`язкових платежів та зборів, виходячи з наданої відповідачем довідки про середньоденний заробіток ОСОБА_1 , розрахований відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Зазначений розрахунок сторони не оспорювали.

За такого, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про забезпечення на час проходження позивачем військової служби за призовом осіб офіцерського складу виконання ПАТ «Миколаївобленерго» статті 119 КЗпП апелянтом не оскаржувалось, а тому в цій частині його законність і обґрунтованість апеляційним судом не перевірялись.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом, що позивач добровільно уклав контракт з Міністерством оборони України за відсутності в країні мобілізації та дії особливого періоду, спростовуються вищевикладеною оцінкою обставин справи.

Посилання апеляційної скарги на фактичну відсутність фінансування з Державного бюджету України компенсації витрат підприємства у зв`язку зі збереженням середнього заробітку працівникам, прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ПАТ «Миколаївобленерго» середнього заробітку.
Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, копія спірного наказу про звільнення ОСОБА_1 не була видана, проте, трудова книжка була ним отримана 8 серпня 2017 року, а до суду він звернувся 2 жовтня 2017 року, тобто, майже через два місяці після отримання трудової книжки. Проте, пропущення передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду було викликано труднощами у своєчасному зверненні до суду через особливості проходження позивачем військової служби. З цих самих причин ОСОБА_1 у позовній заяві було заявлено клопотання про розгляд справи у його відсутність, та жодного разу в судових засіданнях у суді першої інстанції він участі не приймав. За такого, враховуючи конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що цей строк був пропущений позивачем з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

До того ж, посилання представника відповідача, заявлені в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, про пропущення ОСОБА_1 передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду, згідно приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України не можуть бути прийняті до уваги, оскільки це виходить за межі доводів апеляційної скарги ПАТ «Миколаївобленерго».

З урахуванням встановлених обставин справи колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

_____________________________________________
Повний тест постанови складено 25 травня 2018 року.