Провадження №2/523/762/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2018 р.

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

при секретарі - Дзюба Г.І.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особи: ОСОБА_6, Четверта одеська державна нотаріальна контора Одеського міського нотаріального округу про визнання права власності та визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особи: ОСОБА_6, Четверта одеська державна нотаріальна контора Одеського міського нотаріального округу про визнання права власності та визнання договору недійсним. Позовні вимоги обумовлені наступними обставинами. Так, у власності діда позивачки ОСОБА_7 був житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1, яким він володів на підставі Договору на право будівництва, засвідченого 1-ю Одеською держнотконторою 05.05.1952 року. ОСОБА_7 мав двоє дітей - ОСОБА_8 та відповідачку ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер та після його смерті залишилися діти: позивачка - ОСОБА_3, та її рідний брат ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер, при цьому, він залишив заповіт, згідно якого він заповів усе своє майно відповідачці ОСОБА_4.

Позивачка вважає, що відповідно до ст.529 ЦК України (у редакції 1963 р.), вона та її брат ОСОБА_6 були спадкоємцями першої черги, оскільки їх батько - ОСОБА_8, який був спадкоємцем першої черги помер раніше спадкодавця - ОСОБА_7.

Окрім того, на час смерті спадкодавця ОСОБА_7 у житловому будинку, який був предметом заповіту постійно мешкали мати позивачки ОСОБА_9, позивачка ОСОБА_3 та її рідний брат ОСОБА_6. В зв'язку з чим, вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном.

Оскільки на час смерті ОСОБА_7 позивачка та її брат ОСОБА_6 були малолітніми, то їх мати ОСОБА_9 звернулася до нотаріуса із заявою про залучення дітей у якості спадкоємців з тих підстав, що вони мали право на обов'язкову частку в спадщині. Нотаріус запропонував матері надати докази того, що діти є спадкоємцями по закону, а також мають право на обов'язкову частку в спадщині.

Однак, за твердженням позивачки, її мати з невідомих підстав не надала нотаріусу належних доказів. Замість цього між нею та відповідачкою ОСОБА_4 було досягнуто домовленість про те, що вона не буде заперечувати проти мешкання дітей у будинку.

16 вересня 1986 р. державний нотаріус Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Савіна Є.П. видала відповідачці ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, згідно якого за ОСОБА_4 було визнано право власності на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1, який складається із однієї кам'яної житлової споруди 44,53 кв.м. житлової площі з господарськими спорудами літня кухня, вбиральня, огорожа.

25 серпня 1987 р. відповідачка ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу 2/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 із відповідачкою ОСОБА_5. При цьому у договорі вказано, що ОСОБА_4 є єдиним власником будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, у договорі вказано, що будинок, який є предметом договору купівлі-продажу має житлову площу 50,9 кв.м..

Позивачка вважає, що оскільки вона з братом на час відкриття спадщини були неповнолітніми та перебували на утриманні у спадкодавця ОСОБА_7, то вона, а також її брат набули право на обов'язкову частку у спадщині. При цьому, позивачка вважає, що вона має право на 1/6 частку спадкового майна.

Позивачка також вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу 2/5 частин житлового будинку відповідачка ОСОБА_4 порушила її права, оскільки, вона з братом повинна була отримати у спадщину 1/3 частку даного будинку.

В позовних вимогах позивачка також посилається на те, що оскільки під час укладання спірного договору купівлі-продажу вона була неповнолітньою, та про існування договору вона дізналася тільки в теперішній час, вважає, що є підстави для поновлення строку на подання позову.

На підставі викладеного, позивачка просить:

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 16 вересня 1986 р. за реєстром НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4;

- визнати за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 на підставі спадкування за законом;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 2/5 частин житлового будинку , розташованого за адресою АДРЕСА_1, який був укладений міжОСОБА_4 та ОСОБА_5 25 серпня 1987 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав обставини заявлених вимог у повному обсязі. Він також пояснив, що позивачка на час відкриття спадщини була неповнолітньою, проте її мати неналежним чином захистила її права на спадщину. В процесі судового засідання представник позивача пояснив, що він вважає необхідним змінити позовні вимоги, оскільки вважає, що заповіт померлого ОСОБА_7 необхідно визнати недійсним за підстав того, що на час посвідчення заповіту ОСОБА_7 не усвідомлював значення своїх дій. В зв'язку з чим, наполягав саме на розгляді даних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

В той же час, представник позивача з часу відкриття провадження, а також з моменту ознайомлення з матеріалами спадкової справи, мав можливість своєчасно направити до суду змінені позовні вимоги, проте цього не зробив.

На підставі вищенаведеного, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. В той же час, згідно надісланих до суду пояснень, просили позовні вимоги залишити без задоволення у повному обсязі, а справу розгляду у їх відсутність.

Представники Четвертої Одеської державної нотаріальної контори, згідно поданого клопотання просили справу розглянути у їх відсутність.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_6 - ОСОБА_2 просив позовні вимоги залишити без розгляду, оскільки у позивачці відсутні правові підстави для задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши у сукупності надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, на підставі фактів встановлених в судовому засіданні.

Так в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 на підставі Договору на право будівництва, засвідченого 1-ю Одеською держнотконторою 05.05.1952 року, належав житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер.

В зв'язку з чим, до виниклих правовідносини застосовується дія ЦК України в редакції 1963р..

З матеріалів спадкової справи, яка була відкрита після померлого ОСОБА_7 вбачається, що із заявою про прийняття спадщину за заповітом звернулась ОСОБА_4, а також ОСОБА_9 в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яки були спадкоємцями померлого ОСОБА_8.

Відповідно до ч.1,2 ст. 524 ЦК України (у редакції 1963 р.),спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

В судовому засіданні встановлено, що померлий ОСОБА_7 залишив заповіт, згідно якого він заповів усе своє майно відповідачці ОСОБА_4. Вищевказаний заповіт був посвідчений 03.08.1984р. державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори.

Таким чином, в даному випадку виникли правовідносини щодо спадкування за заповітом.

Частиною 1 ст. 534 ЦК України (у редакції 1963 р.), встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст. 535 ЦК України (у редакції 1963 р.), неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Спадкоємцями першої черги за законом після померлого ОСОБА_7 були його дочка - ОСОБА_4, а також ОСОБА_8.

Однак, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто, ще до відкриття спадщини.

Спадкоємцем першої черги за законом після померлого ОСОБА_8 була його дружина - ОСОБА_9, а також неповнолітні діти - ОСОБА_3, та її рідний брат ОСОБА_6.

Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК України (у редакції 1963 р.), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК України онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Таким чином, ОСОБА_3, та її рідний брат ОСОБА_6 мали можливість успадкувати порівну саме ту частку, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Враховуючи вимог ст. 535 ЦК України (у редакції 1963 р.), предметом доказування за даних правовідносини є саме факт наявності право на обов'язкову частку у спадщину у ОСОБА_8.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак в судовому засіданні зі сторони позивача не надано жодного доказу, що померлий ОСОБА_8 був непрацездатний, а також перебував на утриманні померлого ОСОБА_7.

Таким чином, у ОСОБА_8 не виникало право на обов'язкову частку у спадщині, що, в свою чергу, позбавляє його спадкоємців права на спадщину, а тому, державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину, про що було проінформовано листом мати позивачка ОСОБА_9.

16 вересня 1986 р. державний нотаріус Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Савіна Є.П. видала відповідачці ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, згідно якого за ОСОБА_4 було визнано право власності на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1, який складається із однієї кам'яної житлової споруди 44,53 кв.м житлової площі з господарськими спорудами літня кухня, вбиральня, огорожа.

Суд вважає, що вищевказане свідоцтво було видано правомірно та відсутні підстави для визнання його недійсним, за підстав визначених позивачкою.

На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в частині:

визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке видане Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 16.09.1986р. за реєстром - НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_4;

визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом;

Судом також встановлено, що 25 серпня 1987 р. відповідачка ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу 2/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 із відповідачкою ОСОБА_5.

Суд вважає, що відсутні підстави для визнання вищевказаного договору недійсним, оскільки вищевказана позовна вимога є похідною від первісних позовних вимог.

Суд також вважає, що оскільки відповідачі не заявляли клопотання щодо застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог, а тому відсутні підстави для вирішення питання щодо їх поновлення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5234, 529, 534, 535 ЦК України у редакції 1963р., ст. ст. 2,5,10,12,81,74 ,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особи: ОСОБА_6, Четверта одеська державна нотаріальна контора Одеського міського нотаріального округу

про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке видане Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 16.09.1986р. за реєстром - НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_4;

про визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом;

про визнання недійсним договору купівлі-продажу 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, 25 червня 1987р. - залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30 -ти денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя

Повний текст рішення буде складено та підписано 24.05.18