Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 645/147/14-ц

провадження № 61-12347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І.М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач) - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

відповідач (позивач) -ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 жовтня 2015 року у складі судді Шарка О. П. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Шевченко Н. Ф., Пономаренко Ю. А., Івах А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс») звернулося з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що 28 грудня 2007 року ОСОБА_5 уклав з публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») кредитний договір № 2001/1207/98-021, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит в сумі 43 000,00 дол. США, а позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 уклали іпотечний договір від 28 грудня 2007 року, згідно з яким в іпотеку банку було передано належну ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47,2 кв. м, житловою площею 30,8 кв. м.

28 грудня 2012 року на підставі договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами ПАТ «Сведбанк»відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права вимоги за зобов'язаннями по зазначеним кредитному та іпотечному договорах.

ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2013 року становила 31 593,98 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку склала 252 530,68 грн, а саме: заборгованість по основній сумі кредиту - 30 435,00 дол. США (243 266,96 грн), заборгованість за процентами - 1 014,00 дол. США (8 104,90 грн), нарахована пеня - 144,98 дол. США (1 158,83 грн).

На підставі викладеного, з урахуванням поданої в квітні 2015 року заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 загальну суму заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № 2001/1207/98-021 у розмірі 31 593,98 дол. США, з яких: заборгованість по основній сумі кредиту - 30 435,00 дол. США, заборгованість за процентами - 1 014,00 дол. США, нарахована пеня - 144,98 дол. США, з переведенням іноземної валюти в гривню за курсом, встановленим Національним банком України на дату ухвалення рішення у справі; звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: належну ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47,2 кв. м, житловою площею 30,8 кв. м, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом оцінки, під час проведення виконавчих дій; виселити та зняти з реєстраційного обліку громадян, що проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про припинення договору іпотеки.

У позовній заяві ОСОБА_4 не заперечував факту укладення зазначених в позовній заяві ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» кредитного та іпотечного договорів.

При цьому стверджував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник ОСОБА_5 помер, а відповідач повинен був протягом року звернутися до його спадкоємців з вимогою про виконання зобов'язань померлого, чого не зробив.

Зауважував, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливе, якщо іпотекодавець надасть свою згоду на забезпечення виконання зобов'язань спадкоємцями боржника.

Враховуючи, що боржник помер, строк виконання його зобов'язань припинився з ІНФОРМАЦІЯ_1, однак відповідач з будь-якою вимогою упродовж строку позовної давності не звертався ні до іпотекодавця, ні до спадкоємців боржника ОСОБА_5, підстави для задоволення позову відсутні.

Також ОСОБА_4 посилався на те, що іпотекодавцем у спірному договорі іпотеки є неналежна особа, він не може бути іпотекодавцем, оскільки не є майновим поручителем. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язань - договір поруки між ним та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не укладався, та має місце істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, а саме: факт різкого та значного знецінення національної грошової одиниці, яке він не міг передбачити, що є підставою для розірвання договору.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_4 просив визнати припиненим договір іпотеки від 28 грудня 2007 року, укладений між ним та ПАТ «Сведбанк», про надання в іпотеку банку належну йому двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, в забезпечення кредитного договору від 28 грудня 2007 року № 2001/1207/98-021, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 29 грудня 2014 року об'єднано в одне провадження справу за позовом ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку зі справою за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання договору іпотеки припиненим.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 жовтня 2015 року у задоволенні позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відмовлено, а позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано припиненим договір іпотеки від 28 грудня 2007 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4, про надання в іпотеку двокімнатної квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карафетовою К. В. 28 грудня 2007 року, реєстровий № 9849, в забезпечення виконання кредитного договору від 28 грудня 2007 року № 2001/1207/98-021, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5

Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», суд першої інстанції, виходив з того, що у позовній заяві ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відсутній виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину чи наявність підстав для звільнення від доказування. У позовній заяві лише констатовано факт наявності розміру всієї суми непогашеного кредитної заборгованості боржником. За наявними в матеріалах справи документами з'ясувати обставини щодо невиконання чи неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором неможливо, на неодноразові вимоги суду та клопотання представника відповідача про витребування доказів обґрунтування позову, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» таких доказів не надало. При цьому зазначено, що розрахунок боргу, процентів, пені є обов'язком позивача.

Водночас суд першої інстанції зазначив, що позовна вимога ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про стягнення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованою, оскільки ЦК України не передбачено солідарну відповідальність боржника та майнового поручителя, а договір поруки на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 сторони справи не укладали.

Крім того, суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, посилався на те, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося з позовом 10 січня 2014 року - після спливу загального строку позовної давності, оскільки боржник ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому клопотань про поновлення строку позовної давності ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не подавало, а представник ОСОБА_4 наполягала на застосуванні строків позовної давності до цих позовних вимог.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції посилався на ряд норм матеріального права, зокрема, на статтю 17 Закону України «Про іпотеку», якою визначено підстави припинення іпотеки; частину п'яту статті 3 цього Закону, згідно з якою іпотека є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору; статті 607, 608 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання припиняється смертю боржника та у разі неможливості його виконання; а також статтю 523 ЦК України, якою передбачено, що порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відхилено, а рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 жовтня 2015 року залишено без змін.

У своїй ухвалі апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку про припинення укладеного між сторонами справи договору іпотеки, посилаючись при цьому на ті ж норми матеріального права, що й суд першої інстанції.

Водночас апеляційний суд посилався й на те, що спірним договором іпотеки не передбачено відповідальності ОСОБА_4 за невиконання зобов'язань за кредитним договором у разі смерті боржника та його згоди на заміну боржника в кредитному зобов'язанні і забезпечення виконання зобов'язань новим боржником.

У березні 2017 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що в обґрунтування позову про звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» надано належні та допустимі докази наявності непогашеної кредитної заборгованості: копії кредитного та іпотечного договорів, копію заяви про видачу готівки, копію анкети позичальника, копію паспортних даних боржника, довідку-розрахунок заборгованості, копію повідомлення про відступлення права грошової вимоги, копії витягів з договорів факторингу про відступлення прав за іпотечними договорами.

Крім того, у касаційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції встановлено розмір заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2007 року №2001/1207/98-021, однак суди не звернули уваги на те, що позовні вимоги ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не стосувалися стягнення цієї заборгованості, позивач просив звернути стягнення на іпотечне майно, виручка від реалізації мала б зарахуватися в рахунок погашення загального боргу в межах вартості іпотечного майна.

З приводу висновків суду першої інстанції про сплив строку позовної давності за вимогами ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» у касаційній скарзі зазначено, що такі висновки є помилковими, оскільки про смерть позичальника ТОВ «ФК «Вектор Плюс» дізналося лише під час судового розгляду справи.

ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» також стверджувало, що суди першої та апеляційної інстанцій не зазначили правової підстави для визнання припиненим зобов'язання ОСОБА_4 за іпотечним договором та вважало, що такі зобов'язання не є припиненими.

30 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення представника ОСОБА_4, ОСОБА_7, на касаційну скаргу, в яких він просив касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено та про це свідчать матеріали справи, що 28 грудня 2007 року ОСОБА_5, який мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, та відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») уклали кредитний договір № 2001/1207/98-021, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 43 000,00 дол. США, а позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за його користування, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 уклали іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку банку було передано належну ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47,2 кв. м, житловою площею 30,8 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

На підставі претензії кредитора ПАТ «Сведбанк» до спадкоємців померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 Шостою Харківською нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 156/2011. Станом на 02 липня 2015 року заяви від спадкоємців про прийняття та про відмову від спадщини після померлого не подані, свідоцтва про право на спадкове майно не видавались.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» на підставі Договору факторингу №15 передало ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право вимоги за зобов'язаннями по зазначених кредитному та іпотечному договорах.

На підставі вказаного договору факторингу до Державного реєстру іпотек внесено запис про іпотекодержателя ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» об'єкту обтяження: двокімнатної квартири АДРЕСА_1, майнового поручителя - ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частина перша статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачає підстави припинення іпотеки, зокрема, іпотека припиняється у разі:

- припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

- реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

- набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

- визнання іпотечного договору недійсним;

- знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. (якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

- з інших підстав, передбачених цим Законом.

З огляду на положення зазначених норм Закону, суди при вирішенні позовних вимог про припинення іпотеки повинні перевірити наявність конкретної підстави припинення іпотеки, на яку посилається сторона, яка звернулася із такою позовною вимогою.

При цьому судам слід звертати увагу на те, що чинне законодавство не передбачає визнання припиненим договору іпотеки, оскільки правова природа припинення іпотеки є відмінною від визнання договору припиненим. Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за позовом іпотекодавця про визнання іпотеки припиненною, а не шляхом припинення договору іпотеки, оскільки це суперечило б положенням статті 593 ЦК України та статті 17 Закону України «Про іпотеку».

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 посилався на те, що основне зобов'язання - кредитний договір припинилося внаслідок смерті боржника ОСОБА_5, а відповідно припинилася іпотека. Також посилався на те, що він не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новими боржниками - спадкоємцями померлого ОСОБА_5,тому відповідно до статті 523 ЦК України іпотека припинена ще й з цієї підстави.

Задовольняючи позов ОСОБА_8, суди не звернули уваги, що зазначені підстави припинення іпотеки є взаємовиключними, виходячи з наступних норм ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Як уже зазначалося, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, заяви до нотаріальної контори від спадкоємців з приводу прийняття спадщини після померлого не надходили та свідоцтва про право на спадкове майно не видавались.

Разом з тим, згідно з частинами третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Вирішуючи спір, суди не врахували, що згідно з ксерокопією паспорта ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 та зазначена особа не подавала заяви про відмову від спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4, суди зазначені вимоги закону до уваги не взяли, не з'ясували, чи були спадкоємці, які постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і дійшли передчасного та помилкового висновку про те, що у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_5 спадкоємців його зобов'язання за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № 2001/1207/98-021 є нерозривно пов'язаними з його особою та такими, що не можуть бути виконані ніким іншим, а тому є припиненими на підставі статті частини першої статті 608 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання іншим боржником.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Отже, у даній справі судам слід зробити висновок, чи відбулася заміна боржника у забезпеченому іпотекою зобов'язанні, з'ясувати, чи дає зміст договору іпотеки підстави вважати, що іпотекодавець не погоджувався забезпечувати зобов'язання іншим боржником і в залежності від встановленого визначитися із наявністю чи відсутністю конкретної правової підстави припинення іпотеки, передбаченої статтею 17 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки встановлення обставин, які можуть бути підставою для припинення іпотеки, є визначальними і для вирішення позовних вимог ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню як в частині вирішення позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» так і позову ОСОБА_4

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими та відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене в цій постанові, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року скасувати.

Справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку та за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про припинення договору іпотеки направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик