Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 638/11845/14-ц

провадження № 61-11853св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, у складі судді Наумової С. М., від 30 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Гальянової І. Г., Костенко Т. М., Міненкової Н. О., від 10 грудня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

11 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що у лютому 2006 року вона як пасажир автомобіля ВАЗ-21009, реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_7, потрапила у дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), що сталася з вини ОСОБА_4, який керував автомобілем «Опель», реєстраційний номер НОМЕР_2, при цьому порушив пункти 1.5, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України і на зустрічній смузі руху скоїв зіткнення з автомобілем, у якому перебувала ОСОБА_3, у результаті чого їй були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Вина відповідача у вчиненні ДТП встановлена постановою суду про закриття кримінальної справи у зв'язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Зазначає, що під час досудового слідства у зазначеній кримінальній справі з лютого 2006 року по липень 2014 року вона понесла судові витрати у загальній сумі 25 000 грн у вигляді оплати правової допомоги адвоката, однак при закритті кримінальної справи це питання не вирішувалося і у добровільному порядку відповідач вказані кошти не сплатив.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 25 000 грн в рахунок відшкодування судових витрат.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області

від 28 січня 2015 року, провадження у справі закрито на підставі

пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задоволено, ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня

2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судові витрати відшкодовуються у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, тому вони не визнаються збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного закону та не можуть бути стягнуті за позовною заявою у іншому провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки питання про судові витрати не може вирішуватися шляхом пред'явлення позову в іншій справі.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 15 січня 2016 року, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час досудового слідства у кримінальній справі позивач понесла судові витрати, які підтверджуються належними доказами. Також позивачем понесені судові витрати при розгляді цивільних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року справу за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування судових витрат призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 березня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2012 року кримінальну справу відносно ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статтею 286 КК України, закрито у зв'язку із спливом строків давності (а. с.9).

На обґрунтування вимог щодо стягнення з відповідача судових витрат позивач надала копії квитанцій від 16 грудня 2008 року № 572356 та

від 16 грудня 2009 року № 626851 про сплату послуг адвоката на суму

15 000,00 грн (а. с. 13-14), а також оригінали квитанцій

від 12 січня 2013 року № 626911 та від 14 січня 2014 року № 626950 про оплату послуг адвоката на суму 10 000,00 грн ( а. с. 11-12).

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що визначений позивачем розмір судових витрат у розмірі 25 000,00 грн складається з витрат, понесених нею на правову допомогу як під час досудового слідства у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України у розмірі 15 000 грн, так і під час розгляду судом інших цивільних справ у сумі 10 000 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року у справі № 638/1583/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з ОСОБА_4 судових витрат, пов'язаних із наданням їй правової допомоги у кримінальній справі у розмірі 15 000 грн за зазначеними вище квитанціями, з тих підстав, що вказані витрати могли бути стягнуті з відповідача лише в якості понесених матеріальних збитків (а. с. 3-6).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2014 року у справі № 638/15727/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди позивачу відмовлено у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_4 матеріальної шкоди в рахунок відшкодування витрат, пов'язаних з наданням позивачу правової допомоги у розмірі 15 000,00 грн у зазначеній вище кримінальній справі з тих підстав, що вказані витрати позивач несла у зв'язку з реалізацією своїх процесуальних прав під час розгляду справи у порядку кримінального судочинства. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються у порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнати збитками чи шкодою і стягувати за позовною заявою в іншому провадженні (а. с. 8).

Статтею 22 ЦК України установлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством.

У відповідності до статті 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат (до складу яких входять і витрати на правову допомогу) у вироку суду або ухвалою. Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Розподіл судових витрат у цивільній справі мав проводити суд, який ухвалював судове рішення у справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (стаття 88 ЦПК, 2004 року).

Судові витрати не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть підлягати до стягнення як збитки.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки судові витрати були понесені позивачем в якості оплати послуг на правову допомогу при розгляді кримінальної справи (15 000 грн) та інших цивільних справ (10 000 грн). Питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред'явлення позову в іншій справі.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В.Черняк