АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Київ

Справа № 22-3841 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Притула Н.Г.

Унікальний № 761/11635/15-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство інфраструктури України, Первинна профспілкова організація Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», голова Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Амелін АндрійМиколайович про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року позивач звернулась з позовом до суду до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ»), треті особи: Міністерство інфраструктури України, Первинна профспілкова організація Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», голова Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Амелін АндрійМиколайович, про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В позові просила суд:

- визнати недійсним наказ ДП «АМПУ» №105-к 3-2 від 01 квітня 2015 р. «Про припинення трудового договору»;

- поновити її на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України»;

- визнати недійсним запис №15 в трудовій книжці про звільнення на підставі п.6 ст.36 КЗпП України;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 16.01.2016 р. працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи у ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» №105-к 3-2 від 01.04.2015 р. трудовий договір з нею було припинено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

Підставою для звільнення були наказ ДП «АМПУ» № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» від 23 січня 2015р., повідомлення № 02-03/23 від 26 січня 2015р., подання № 02-03/97 від 10 березня 2015р., лист № 14 від 23 березня 2015р.

Позивач вважала, що її звільнення відбулося з порушеннями, за відсутності згоди вищого виборного органу професійної спілки, оскільки вона є членом Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ», членом виборного органу та головою Первинної профспілкової організації ДП "АМПУ".

Наполягала, що вона не відмовлялась від подальшої роботи внаслідок зміни істотних умов праці, та письмово такої заяви не подавала.

Апелянт стверджувала, що внаслідок незаконного звільнення їй було завдано моральну шкоду, яку просила стягнути з відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ДП «АМПУ» «Про припинення трудового договору» №105-к 3-2 від 01 квітня 2015р.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ» з 06 квітня 2015 р.

Стягнуто із ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 610 395,18 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів та моральну шкоду в розмірі 4 000,00 грн.

Стягнуто із ДП «АМПУ» на користь держави судовий збір у розмірі 7 064,40 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ» та виплати їй заробітної плати за один місяць, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 1 041,63 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права, просила рішення в частині стягнутого судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити нове.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що судом першої інстанції було не правильно обчислено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не надано обґрунтування застосування заліку у правовідносинах стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які мають різну правову природу.

Наполягала, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є відповідальністю роботодавця за невиконання своїх обов'язків, та не передбачена законодавством як підстава для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ДП «АМПУ» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Свої вимоги обґрунтувало тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки рішенню профспілкового комітету та наявності підстав для застосування ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», через необґрунтованість відмови профспілкового комітету.

Доводи ОСОБА_1 щодо відсутності письмової відмови від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов правці та надання її під час розгляду справи, прийняті до уваги судом першої інстанції, є порушенням положень ст.32 КЗпП України, яка вимоги щодо письмової форми відмови від продовження роботи не містить, а сама згода була надана поза межами встановленого двохмісячного строку.

Звертав увагу на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.12.2015 р. в справі за аналогічним позовом до ДП «АМПУ» іншого звільненого працівника, якою в поновлені на роботі було відмовлено, та наполягав на застосуванні висновків суду касаційної інстанції до даних правовідносин.

04.05.2018 р. ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ДП «АМПУ» в якому просила апеляційну скаргу ДП «АМПУ» залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, апеляційну скаргу ДП «АМПУ» просила залишити без задоволення.

Представник ДП «АМПУ» в судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлені про день, час та місце судового розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 16.01.2014 р. ОСОБА_1 працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ».

23.01.2015 р. з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «АМПУ» шляхом розміщення їх робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «АМПУ» у м. Одесі, а також забезпечення економічного та раціонального використання матеріальних фінансових ресурсів підприємства, головою ДП «АМПУ» був прийнятий наказ №18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» (Том 1 а.с. 9)

ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом №18-К від 23.01.2015 р., 04.02.2015 р. під підпис (Том 1 зворотній бік а.с. 9)

10.03.2015 р. начальником служби управління персоналом ДП «АМПУ» направлено на адресу Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ» подання №02-03/97 (Том 1 а.с.24), з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_1 з 06.04.2015 р. на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, з посади провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ».

Листом вих.№14 від 23.03.2015 р. Первинна профспілкова організації ДП «АМПУ», розглянувши подання №02-03/97 від 10.03.2015 р., прийшла до висновку про передчасність такого звернення, і враховуючи оскарження одним із працівників ДП «АМПУ» наказу №18-К від 23.01.2015 р., згоди на звільнення ОСОБА_1 не надала (Том 1 а.с. 21)

На підставі наказу №105-к 3-2 від 01.04.2015 р. ОСОБА_1 була звільнена з 06.04.2015 р. на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (Том 1 а.с.10)

Вважаючи своє звільнення незаконним ОСОБА_1 23.04.2015 р. звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», голова Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» АмелінАндрій Миколайович про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2015 р. в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (Том 1 а.с. 112-115)

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала 18.12.2015 р. апеляційну скаргу (Том 1 а.с. 125-132)

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05.04.2016 р. апеляційна скарга ОСОБА_1 була відхилена, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2015 р. залишено без змін (Том 1 а.с. 188-192)

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 23.02.2017 р. подала касаційну скаргу (Том 2 а.с. 2-11)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2017 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2015 р. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05.04.2016 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. (Том 2 а.с. 89-91)

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2018 р. позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», голова Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Амелін Андрій Миколайович про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ДП «АМПУ» «Про припинення трудового договору» №105-к 3-2 від 01 квітня 2015р.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ» з 06 квітня 2015 р.

Стягнуто із ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 610 395,18 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів та моральну шкоду в розмірі 4 000,00 грн.

Стягнуто із ДП «АМПУ» на користь держави судовий збір у розмірі 7 064,40 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ» та виплати їй заробітної плати за один місяць, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 1 041,63 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що одержання попередньої згоди виборного органу - профспілкового комітету на звільнення працівника, який є його членом є обов'язковою передумовою розірвання трудового договору за ініціативою власника або уповноваженого органу.

Первинна профспілкова організація ДП «АМПУ» відмовила відповідачу у наданні такої згоди, в результаті чого звільнення позивача відбулося з порушеннями ч.3 ст.252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Підставою для звільнення працівника за п.6 ст.36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці, після спливу двохмісячного строку з моменту ознайомлення з відповідним повідомленням. Позивач від роботи в нових умовах праці не відмовлялась, звернення відповідача до профспілкового комітету було передчасним, а тому правові підстави для звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України були відсутні.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.10.2015 р. по 16.02.2018 р., суд першої інстанції виходив з того, що рішеннями Апеляційного суду міста Києва від 16.03.2016 р. та 23.02.2016 р. з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунки при звільненні за період з 07.04.2015 р. по 12.06.2015 р. в розмірі 45 831,72 грн. та з 12.06.2015 р. по 20.10.2015 р. в розмірі 108 329,52 грн., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача в сумі 1 041,63 грн.

Згідно зі ст.263 ЦПК України (в редакції 2017 р.) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішенням, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України (в редакції 2017р.) під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає повністю, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін, забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з правильним застосуванням норм матеріального законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Частиною 4 ст.32 КЗпП України встановлено, що в разі незгоди працівника на продовження роботи в нових умовах, він звільняється за п.6 ст.36 КЗпП України.

Аналіз наведених положень, свідчить про неможливість будь-яких дій з боку роботодавця, направлених на звільнення працівника, до моменту закінчення двох місяців саме з моменту ознайомлення працівника з відповідним наказом.

Ознайомлення службою управління персоналом ДП «АМПУ» ОСОБА_1 з наказом №18-К від 23.01.2015 р. відбулося 04.02.2015 р., тому будь-які дії власника та його уповноважених осіб спрямовані на звільнення працівника до 06.04.2015 р., є незаконними.

Згідно положень п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Обов'язковою умовою для застосування положень п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України як підстави звільнення є відмова працівника, обов'язок по підтвердженню існування якої покладається на роботодавця.

Згідно ч.3 ст.252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Відповідно до ч. 3 ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 р. №1045-ХІV, зі змінами та доповненнями, звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є членом Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ», членом виборного органу та головою Первинної профспілкової організації ДП "АМПУ".

10.03.2015 р. уповноважена особа ДП «АМПУ» звернулась до Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ» з подання №02-03/97, яке містило прохання надати згоду на звільнення ОСОБА_1 з 06.04.2015 р. на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, з посади провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ».

Відмовляючи з задоволенні подання ДП «АМПУ» Первинна профспілкова організація обґрунтовувала своє рішення тим, що звернення є передчасним, строк для прийняття працівниками особистого рішення щодо погодження або відхилення можливості роботи в нових умовах, ще не закінчився та фактично на даному етапі буде порушенням його законних прав та інтересів.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо рішення немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Аналогічна норма міститься в ч.6 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 р. №1045-ХІV, зі змінами та доповненнями.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства.

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника, і тільки в разі недотримання профспілковим органом таких вимог власник або уповноважений орган має право звільнити працівника без згоди останнього.

Колегія суддів, вважає, що прийняте профспілкової організацією рішення на момент звернення уповноваженої особи власника з поданням про звільнення було обґрунтованим та вмотивованим, оскільки право на прийняття певного рішення, у відведений законодавцем строк, працівником використано не було, і таке погодження було б прямим порушенням законних прав та інтересів особи.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що звільнення голови первинної профспілкової організації, якою є ОСОБА_1, без попередньої згоди на це вищого виборного органу цієї профспілки є порушенням вимог ст. 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності".

Матеріали справи не містять будь-яких доказів звернення, після закінчення двохмісячного строку власником або уповноваженим ним органом, до вищого виборного органу Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ», з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1

Доводи ДП «АМПУ» щодо необґрунтованості отриманої відмови та правомірне використання права власника на звільнення ОСОБА_1, без такої, до уваги не приймаються, оскільки подання було направлено неналежному органу, вищим виборним органом жодного рішення по даному питанню не приймалось, а тому звільнення відбулося з порушеннями.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулуабо різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Згідно довідки ДП «АМПУ» від 19.05.2015 року №131/2-б заробітна плата ОСОБА_1 за лютий та березень 2015 року складала відповідно 15 673,12 грн. та 8 284,37 грн. (Том 1 а.с. 35)

Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Кількість робочих днів за лютий та березень 2015 року - 17 і 6 відповідно.

Відтак, середньоденна заробітна обчислюється наступним чином 23 957,49:23 і складає 1 041,63 грн.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Період за який здійснюється розрахунок днів вимушеного прогулу - з 07.04.2015 року по 16.02.2018 року.

Під час розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом першої інстанції було враховано обставини встановленні рішеннями Апеляційного суду міста Києва від 16.03.2016 р. та Апеляційного суду міста Києва від 23.02.2016 р., якими сума середнього заробітку ОСОБА_1за час затримки розрахунку при звільнення була стягнута за період з 07.04.2015 р. по 12.06.2015 р. в розмірі 45 831,72 грн. та з 12.06.2015 р. по 20.10.2015 р. в розмірі 108 329,52 грн. Рішення набрали законної сили.

Одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України так і за ст. 235 КЗпП України, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, не можливе, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

У положеннях ст.ст. 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 18.01.2017 р. в справі №6-2912цс16.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно розраховано період за який необхідно провести стягнення, і підстав для подвійної компенсації немає.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України (в редакції 2017 р.) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України (в редакції 2017 р.) предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно розглянув справу.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 травня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль