Номер провадження: 22-ц/785/575/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2018 року м. Одеса

Справа № 523/18891/16-ц

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Томашевської К.В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_4,

- відповідач ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І ІІ ступенів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Аліної С.С. 27 липня 2017 рокуо 14 годині 36 хвилині в м. Одесі,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з уточненим у лютому 2017 р. позовом до КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа інтернат № 6 І-ІІ ступенів», в якому остаточно просить: 1) визнати наказ директора Кз «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 I-II ступенів» ОСОБА_6 № 47 к/тр. від 12.12.16 р. «Про звільнення ОСОБА_4 за скоєння аморального вчинку несумісного із продовженням роботи» (п. 3 ст. 41 КЗпП України) незаконним та протиправним; 2) скасувати наказ директора КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» ОСОБА_6 № 9 к/тр. від 14.02.17 р. про звільнення ОСОБА_4 за скоєння аморального вчинку несумісного із продовженням роботи» (п. 3 ст. 41 КЗпП України); 3) поновити ОСОБА_4 на роботі на посаді вчителя КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» з 12.12.2016 р.; 4) стягнути з КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторної школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.12.2016 р. по день відновлення на роботі; 5) стягнути з КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди у розмірі 130 000,00 грн..

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що її незаконному звільненню передував тривалий конфлікт між нею та директором на ґрунті порушення з його боку її прав на працю (позбавлення її викладацьких часів за фахом та за кількістю), а також зловживання, як на її думку, директором школи-інтернату ОСОБА_6 службовим становищем.

У звязку з вищезазначеним конфліктом директор ОСОБА_6 примушував позивачку звільнитися «за власним бажанням», а в іншому випадку погрожував звільнити її «за статтею».

Так як вона не погоджувалася звільнитися «за власним бажанням», то директор ОСОБА_6 придумав «привід» для звільнення її «за статтею», використавши одного з учнів та його мати.

15.11.2016 р. вона вела урок «Основи здоровя». Учень на прізвище ОСОБА_7 весь урок заважав усім учням своєю поведінкою, голосно співаючи пісні, розгойдуючись на стільці. Вона весь час робила йому зауваження, вимагаючи додержуватись правил поведінки у школі, але, так як весь урок він на це не зважав уваги, їй довелось спинити його одним смиком. Після уроку наодинці вона пояснила учню про недопустимість такої поведінки, він вибачився, а також сказав, що на позивачку не ображається.

16.11.2016 р. директор ОСОБА_6 видав наказ про дисциплінарне розслідування по факту застосування фізичного насильства, в якому вказав, що нібито до нього 16.11.2016 р. звернулась мати учня - ОСОБА_8.

Разом з тим, на вхідному № заяви ОСОБА_8 стоїть дата 17.11.2016 р., що свідчить про те, що спочатку зявився наказ директора, а тільки наступного дня, мабуть на вимогу директора, заява ОСОБА_8.

Якби відносно дитини було застосовано фізичне насильство, то ОСОБА_8 звернулась би у судово-медичну експертизу для зняття «побоїв», а також до правоохоронних органів, чого вона не робила.

Продовжуючи фальсифікування її звільнення, директор дав завдання вчителям та психологу провести анкетування учнів, де їм всім диктували одне й те ж, не розібравшись із датою того, що відбулося. На всіх анкетах дітей стоїть дата - 16.11.16 р., хоча в дійсності все відбувалося 15.11.16 р., текст у всіх однаковий.

12.12.2016 р. директор ОСОБА_6 наказом № 47 к/тр звільнив її з роботи за п. 3 ст. 41 КЗпП України.

Вона не погоджується з цим, так як вона ніякого аморального вчинку не здійснювала. Мати учня ні до судово-медичної експертизи про зняття побоїв, ні до правоохоронних органів не зверталась. До директора її заява надійшла наступного дня після того, як в наказі було вказано, що вона нібито звернулась до директора із заявою про застосування фізичного насильства над її сином.

Здійснення аморального вчинку повинно бути доказано. Неприпустимо звільнення на підставі загальної оцінки поведінки або на підставі недостатньо перевірених фактів, чуток та іншого.

Тому після незаконного звільнення 12.06.2016 р. вона звернулась зі скаргами до обкому профспілок освіти та науки, до Департаменту освіти та науки ОСОБА_5 обласної державної адміністрації.

Після цього співробітники школи-інтернату кожного дня дзвонили їй на домашній телефон та запрошували на засідання профкому. Вона пояснювала, що її звільнили, тому вона не повинна відвідувати засідання профкому.

20.12.2016 р. вона звернулася до суду з письмовою заявою про поновлення на роботі і після цього вона отримала листа від директора школи-інтернату та голови профкому, де вони зазначали, що її звільнили незаконно, без погодження з профкомом, вибачалися за це. Але ніхто не вибачався, що її незаконно звільнили за нібито «аморальний вчинок», якого вона не здійснювала.

Наказ № 51 к/тр від 16.12.16 р. про скасування наказу № 47 к/тр від 16.12.16 р. про її звільнення їй ніхто не надавав для ознайомлення. Вищевказаний наказ вона отримала лише 05.01.2017 р. від юриста обкому профспілок освіти та науки. У цьому наказі нічого не було вказано про її поновлення на роботі та не висвітлювалося питання стосовно заробітної плати.

Протиправні дії відносно неї продовжуються. Наказ № 51 к/тр від 16.12.2016 р. виданий тільки з метою вимусити її прийти на засідання профкому, щоб придати її попередньому звільненню вигляду законності.

18.02.2017 р. вона отримала поштою наказ № 9 к/тр від 14.02.2017 р. «Про звільнення ОСОБА_4 за скоєння аморального вчинку несумісного із продовженням роботи» (п. 3 ст. 41 КЗпП України).

Вона не погоджується з наказом від 14.02.17 р. про її звільнення у звязку з тим, що вона в період з 12.12.16 р. по 14.02.17 р. в школі-інтернаті не перебувала і ніяких аморальних вчинків не здійснювала. За попередній нібито «аморальний вчинок», як на думку директора ОСОБА_6, на неї вже накладали стягнення у вигляді звільнення з роботи, яке потім було скасовано.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.07.2017 р. у задоволенні вищезазначених позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що

16.11.2016 р. на адресу КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» надійшла заява від матері учня 5-А класу ОСОБА_8 щодо застосування до її сина ОСОБА_7 фізичного насильства зі сторони вчителя основ здоровя та трудового навчання ОСОБА_4 ( а. с. 57).

16.11.2016 р. директором КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» видано наказ № 41 к/тр від 16.11.2016 р. про дисциплінарне розслідування по факту застосування фізичного насильства стосовно учня 5-А класу ОСОБА_7 (а. с. 15, 58).

Відповідно до акту про проведення службового розслідування по факту застосування фізичного насильства вчителем ОСОБА_4 до учня 5-А класу ОСОБА_7 від 30.11.2016 р. (а. с. 62 - 63) комісією зроблено висновок про підтвердження факту нанесення удару долонею по обличчю учня 5-А класу ОСОБА_7 вчителем ОСОБА_4. Своїми діями, які кваліфікуються як жорстоке поводження з дитиною, вчителем ОСОБА_4 порушено ст. 51 п. 1, ст. 56 Закону України «Про освіту», ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», п. 86 Положення про загальноосвітній навчальний заклад, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 р. №778, Посадову інструкцію вчителя п. 2.2.5, Статут школи розділ 5, п. 5.22, принцип 9 Декларації прав дитини.

18.11.2016 р. на адресу директора КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» надійшла заява від батьків учнів 5-А класу, щодо відсторонення позивачки ОСОБА_4 від учбового процесу на час проведення службового розслідування та від контактування із їх дітьми, у звязку із отриманням дітьми стресу (а. с. 59).

24.11.2016 р. директором КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» видано наказ № 42 к/тр «Про внесення змін до наказу № 41 к/тр від 16 листопада 2016 року», яким розслідування із дисциплінарного змінено на службове. Відсторонено ОСОБА_4 від викладацької діяльності до закінчення службового розслідування і кваліфікації дій вчителя ОСОБА_4 щодо учня 5-А класу ОСОБА_7 (а. с. 16, 60).

Під час проведення службового розслідування було проведено опитування учнів 5-А класу за згодою батьків і у присутності психолога школи ОСОБА_9, яке підтвердило факт фізичного насилля зі сторони ОСОБА_4 до ОСОБА_7 (а. с. 64).

12.12.2016 р. директор КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат №6 І-ІІ ступенів» ОСОБА_6 звернувся з письмовим поданням № 182 (а. с. 74) до профспілки про надання згоди на звільнення з роботи вчителя ОСОБА_4 за скоєння аморального вчинку несумісного із продовженням роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП України).

Наказом КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» № 47 к/тр від 12.12.2016 р. ОСОБА_4 звільнена з посади вчителя з 12.12.2016 р. за скоєння аморального вчинку несумісного із продовженням роботи (а. с. 17, 78).

Наказом КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» № 48 к/тр від 12.12.2016 р., внесено зміни до наказу КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» № 47 к/тр від 12.12.2016 р.. П.1 викладено в такій редакції: «Звільнити ОСОБА_4, вчителя 12.12.2016 р. за скоєння аморального вчинку несумісного із продовженням роботи». У розділі «Підстава» п. 1 викладено в такій редакції «п. 3 ст. 41 КЗпП України» (а.с.79).

Наказом КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат №6 І-ІІ ступенів» № 51 к/тр від 16.12.2016 р. скасовано наказ КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» № 47 к/тр від 12.12.2016 р. про звільнення ОСОБА_4 (а. с. 80).

19.12.2016 р. на адресу ОСОБА_4 направлено запрошення у звязку зі скасуванням наказу КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» № 47 к/тр від 12.12.2016 р. про звільнення ОСОБА_4. Її запрошено зявитися до школи для здійснення змін до запису у трудовій книжці (а. с. 32, 81). Відповідно до поштового повідомлення ОСОБА_4 20.12.2016 р. отримала запрошення від 19.12.2016 р. (а. с. 82).

26.12.2016 р. листом КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» вихідний № 12 від 18.01.2017 р. ОСОБА_4 надано відповідь на заяву від 21.12.2016 р..

26.12.2016 р. за вхідним № 199 на адресу КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» надійшла заява ОСОБА_4 від 21.12.2016 р. щодо надання інформації та копії документів.

Інформація та копії документів про які йдеться у заяві ОСОБА_4 були направлені на адресу ОСОБА_4.

Для ознайомлення з наказом № 51 к/тр від 16.12.2016 р. про скасування наказу № 47 к/тр про звільнення ОСОБА_4 та внесення змін до трудової книжки ОСОБА_4 було запрошено листом № 193 від 19.12.2016 р.. Вказаний лист був отриманий ОСОБА_4, однак в зазначений у листі термін ОСОБА_4 до школи - інтернату не зявилася.

04.01.2017 р. під час ознайомлення із матеріалами службового розслідування адвокат ОСОБА_10, який надає правову допомогу ОСОБА_4, на його адвокатський запит від 29.12.2016 р. отримав наказ № 51 к/тр від 16.12.2016 р..

Відповідно до протоколу № 6 розширеного засідання комісії профспілкового комітету КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» від 14.02.2017 р. вирішено рекомендувати адміністрації розірвати трудовий договір з вчителем ОСОБА_4 у звязку зі скоєнням аморального вчинку. Надано згоду на звільнення згідно п. 3 ст. 41 КЗпП України (а. с. 165 - 170).

Наказом КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» № 9 к/тр від 14.02.2017 р. (а. с. 78) ОСОБА_4 звільнено з посади вчителя з 14.02.2017 р. зі згоди профспілкового комітету, протокол № 6 від 14.02.2017 р., за скоєння аморального вчинку несумісного із продовженням роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП України).

Таким чином, встановлено, що позивачка ОСОБА_4, працюючи вчителем під час виконання своїх виховних функцій, вчинила дії відносно учня ІНФОРМАЦІЯ_1, які кваліфікуються як жорстоке поводження з дитиною. На думку суду вказані дії є порушенням основних моральних норм суспільства та суперечить змісту трудової функції ОСОБА_4. Тим самим вона дискредитувала свої службово-виховні, посадові повноваження, чим вчинила аморальний проступок несумісний з продовженням даної роботи. ОСОБА_4 порушила п. 1 ст. 51, ст. 56 Закону України «Про освіту», ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», п. 86 Положення про загальноосвітній навчальний заклад, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 778 від 27.08.2010 р., п. 2.2.5 «Посадової інструкції», п. 5.22 розділу 5 Статуту школи, принцип 9 Декларації прав дитини.

За встановлених обставин позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають (Т. 1, а. с. 270 273).

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_4 вказує на те, що вона була двічі притягнута до дисциплінарної відповідальності за одне і теж, як на думку адміністрації навчального закладу, порушення трудової дисципліни. Наказ від 16.12.16 р. № 51 к/тр про скасування наказу від 12.12.16 р. № 47 к/тр їй для ознайомлення не надавався, отримала вона його 05.01.2017 р.. Наказ від 14.02.2017 р. № 9 к/тр про її звільнення вона отримала поштою 18.02.2017 р.. З цим наказом вона не погоджується, оскільки на час його видання у школі - інтернаті не знаходилася, ніяких аморальних вчинків не скоювала. ЇЇ звільнення є наслідком тривалого конфлікту з адміністрацією навчального закладу.

Апелянт та її представники у судовому засіданні підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів» у відзиві (запереченнях) на апеляційну скаргу вважає необхідним скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вказує на те, що факт фізичного насильства вчителем ОСОБА_4А відносно учня ІНФОРМАЦІЯ_2, опитуванням учнів. На позачергове засідання педагогічної ради від 02.12.2016 р. ОСОБА_4 не зявилася. На загальних зборах трудового колективу від 08.12.2016 р., на яких була присутня ОСОБА_4, колектив засудив поведінку останньої. Їй було запропоновано вибачитися перед батьками учня. Від чого вона відмовилася. Наказ від 12.12.2016 р. № 47 к/тр скасовано наказом від 16.12.2016 р., тому відсутнє подвійне притягнення до відповідальності. Не можна визнати незаконним наказ, який скасовано. Наказ від 14.02.2017 р. № 9 к/тр про звільнення ОСОБА_4 з посади вчителя з 14.02.2017 р. за скоєння аморального вчинку несумісного із продовженням роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП України), видано за наявності згоди профспілкового комітету. Твердження ОСОБА_4 про наявність тривалого конфлікту з адміністрацією закладу не відповідають дійсності.

Представники КЗ «ОСОБА_5 загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 6 І-ІІ ступенів»у судовому засіданні підтримали викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, чинних на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. п. 4 ч. 1 ст. 36, п. 3 ст. 41 КЗпП України) та процесуального (ст. ст. 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення судом першої інстанції, ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України) права.

Між сторонами виникли трудові правовідносини щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

За правилами, передбаченими п. 4 ч. 1 ст. 36, п. 3 ст. 41 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи.

Згідно розяснень, які містяться у ч. 3 п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП України), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, непідтвердженої конкретними фактами.

Оскільки беззаперечно встановлено скоєння ОСОБА_4 аморального проступку під час здійснення навчальних та виховних функцій (застосування вчителем фізичного насилля відносно учня) несумісного з продовженням її роботи вчителем, вірним є висновок суду про відмову в задоволенні позову останньої про скасування наказів, поновлення на роботі, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Доводи апелянта про те, що вона була двічі притягнута до дисциплінарної відповідальності за одне і теж порушення трудової дисципліни спростовуються тим, що наказ від 12.12.16 р. № 47 к/тр про звільнення за п. 3 ст. 41 КЗпП України було скасовано наказом від 16.12.16 р. № 51 к/тр.

Доводи апелянта про те, що вона не погоджується з наказом від 14.02.2017 р. № 9 к/тр про її звільнення, оскільки на час його видання у школі - інтернаті не знаходилася, ніяких аморальних вчинків не скоювала, не приймаються колегією суддів, оскільки цей наказ видано за вчинення аморального проступку на уроці під час виконання трудових обовязків та виховних функцій. Порушення процедури звільнення не виявлено. Таких доводів апеляційна скарга не містить.

Доводи апелянта що її звільнення є наслідком тривалого конфлікту з адміністрацією навчального закладу, спростовуються наявними у справі матеріалами службового розслідування, опитування учнів, засідання трудового колективу, протоколом засідання профспілкового комітету про надання згоди на звільнення.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_4є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_4,а також для прийняття доводів апеляційної скарги останньої у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 травня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

ОСОБА_3