Номер провадження: 22-ц/785/243/18
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Сегеди С.М., Кононенко С.М.,

За участю секретаря- Лопотан В.І.

Осіб,що беруть участь у справі:

Позивач ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2017 року, по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

В грудні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом в яких просили визнати право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_8 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 шляхом фактичної передачі їм за актом приймання - передання житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, скасувати у реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності ОСОБА_8 та ОСОБА_8 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, укладений 19.05.2009 року між ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_9, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З.М. та зареєстрований у реєстрі за №2311.

Вимоги обґрунтовували тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.03.2013 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_12, ОСОБА_7 до ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_8, третя особа - Сьома одеська державна нотаріальна контора, встановлений факт прийняття ОСОБА_5 та ОСОБА_7 спадщини їх бабки ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_13 03.04.2002 року Сьомою одеською державної нотаріальною конторою та зареєстровано у реєстрі за №1-1029, визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_13 03.04.2002 року Сьомою одеською державної нотаріальною конторою та зареєстровано у реєстрі за №1-1026, визнано недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, укладений 13.08.2002 року між ОСОБА_13, ОСОБА_8 та ОСОБА_8, посвідчений Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі за №2-3435.

Внаслідок набрання вищезазначеним рішенням законної сили, позивачі вважають, що вони є єдиними спадкоємцями за законом ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та за ними має бути визнано право власності на зазначене майно. Також, позивачі вказують, що відповідачі без необхідної правової підстави продовжують володіти вказаним житловим будинком та відмовляються передати його позивачам, тому необхідно витребувати це майно з чужого незаконного володіння.

Крім цього, позивачі просять визнати договір дарування недійсним, оскільки на момент вчинення цього правочину вони помилково вважали дароване майно своєю власністю, а ця обставина мала істотне значення для прийняття ними рішення про дарування спірного майна відповідачу ОСОБА_9

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року позов ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договору дарування недійсним - задоволено.

ВизнаНО право власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у рівних частинах по Ѕ на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 шляхом фактичної передачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за актом приймання - передання житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1.

Скасовано у реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, укладений 19.05.2009 року між ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_9, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З.М. та зареєстрований у реєстрі за №2311.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового,про відмову в задоволенні позовних вимог .

В судове засідання ОСОБА_7,ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 в судове засідання не з'явились,про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ СТОРІН)

Заявник в своїй апеляційній скарзі посилається на порушення принципу «свободи договору»,який використаний при укладенні договору дарування Ѕ частини спірного житлового будинку та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З.М.,яку не залучили до участі в справі; суд вийшов за межі заявлених вимог так як вимоги щодо реєстрації права власності не були заявлені та розглядаються в порядку адміністративного судочинства; не прийнято до уваги обставини які встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.02.2015 року

В запереченні позивачі просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін посилаючись на те, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших спав,у яких беруть участь ті самі особи,щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того,заявники посилаються на те, що відповідно до договору дарування від 19.05.2009 року ОСОБА_8 не була стороною договору, а тому суд не вирішував її права та обов'язки та на те, що скасовуючи у реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 забезпечив його виконання на підставі прийнятого рішення.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 03.10.1975 року та свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя від 03.10.1975 року ОСОБА_10 на праві власності належав житловий будинок під АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_10 склала заповіт, яким заповіла належний їй будинок ОСОБА_13 та ОСОБА_14

ОСОБА_14, яка є матір'ю позивачів, помирає ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

За таких обставин, судова колегія погоджується з судженням районного суду,що після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивачі, як онуки спадкодавця, є її спадкоємцями за правом представлення, та прийняли спадщину, оскільки проживали разом з нею на момент смерті.

Факт прийняття спадщини позивачами підтверджується вищезазначеним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.03.2013 року, а тому, в силу ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР (1963 року), районний суд правильно вважав,що спадщина належить спадкоємцям з моменту її відкриття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.03.2013 року,що втупилои в законну силу встановлено, що ОСОБА_13 спадщину після смерті ОСОБА_10 належним чином та вчасно не прийняв,видані йому свідоцтво про право власності на спадщину за законом та заповітом визнані недійсними.( а.с.74-76)

ОЦІНКА СУДУ

Визнаючи право власності за відповідачами районний суд виходив з встановленого факту прийняття ними спадщини рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.03.2013 року, а тому прийшов до висновку, що свідоцтво про паво на спадщину за законом та заповітом є недійсним в силу вимог ст.61 ч.3 ЦПК що діяла на час розгляду спору.

Районний суд дійшов висновку, що єдиними спадкоємцями після смерті ОСОБА_10,померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року є ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а тому набувають право власності по Ѕ частині на спірне спадкове майно.

Виходячи з вимог ст.388 ЦК України та з урахуванням того, що спірний будинок вибув поза волею його власників районний суд витребував його з чужого незаконного володіння так як на момент дарування ОСОБА_13 не був його власником.

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 554 ЦК Української РСР (1963 року), в разі не прийняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом, або позбавлення спадкоємця права спадкування, його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 67 ЗУ «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 23 Постанови Пленуму ВС України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, беручи до уваги вказану норму, а також аналізуючи вищезазначені судові рішення, районний суд правильно вважав, що ці факти встановлені рішенням суду,що набрало законну силу та не підлягають доказуванню в рамках цієї цивільної справи та правильно прийшов до висновку, що єдиними спадкоємцями до майна ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є ОСОБА_5 та ОСОБА_7, за якими визнав право власності у рівних частинах на спірний будинок.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд правильно встановив що воно вибуло з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема не з їхньої волі оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_8 набули його у власність не безпосередньо у власника, а у ОСОБА_15 який не мав права відчужувати це майно, а тому наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Судова колегія погоджується і з судженням районного суду щодо визнання договору дарування 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, укладений 19.05.2009 року недійсним з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності. Недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 2 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Так, ч. 1 ст. 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідач ОСОБА_9, який був стороною вказаного договору, надав до суду заяву, в якій вказав, що не заперечує задоволення позовних вимог в цій частині та проти визнання договору недійсним.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що районний суд правильно вважав, що позивачі на час укладання договору не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки діяли на підставі рішення суду, яке було у подальшому скасовано, тому ця обставина мала істотне значення для прийняття ними рішення про дарування спірного майна відповідачу ОСОБА_9

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За визначеннями, наведеними у статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав.

Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. (частина 5 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до статті 12 цього Закону Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно зі статтею 26 цього Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Статтею 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" унормовано порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав. Цією статтею передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Міністерство юстиції України розглядає скарги зокрема на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір).

За наявності судового спору та виходячи з того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_8 не є власниками спірного будинку, районний суд правомірно скасував їх реєстрацію у реєстрі права власності.

Посилання на те, що районний суд вийшов за межі позовних вимог не приймається до уваги, оскільки записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Помилковим є судження заявника, що ці вимоги відносяться до адміністративного спору виходячи з предмету спору який передбачає спір про право власності на спірний об'єкт нерухомості.

Не може бути підставою і для скасування рішення суду з підстав незалучення до участі приватного нотаріуса, оскільки не зачіпаються його прав та обов'язків.

Судження заявника щодо свободи договору не підлягають запереченню ,проте чинне законодавство визначає правові підстави,котрими заявник наділений в момент його укладення.

З врахуванням вищезазначеного та у відповідності до вимог ст.375 ЦПК України судова колегія залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін так як визнає,3 що воно відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367,368,374,375,381,382,384,390 ЦПК ЦПК України, судова колегія,- ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення ,а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді - С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко