Ухвала

Іменем України

04 травня 2018 року

м. Київ

справа № 309/2084/16-ц

провадження № 61-10012ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С.,

Пророка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 26 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада

2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Ізянської сільської ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_6 про встановлення земельного сервітуту,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Ізянської сільської ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_6 про встановлення земельного сервітуту.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,144 га на вул. Галана у с. Іза Хустського району Закарпатської області. Належна позивачу земельна ділянка розташована таким чином, що доступ до неї з дороги загального користування можливий виключно через земельні ділянки відповідачів.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив встановити земельний сервітут на право проходу та проїзду на транспортному засобі до належної йому земельної ділянки через земельні ділянки відповідачів.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 26 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів неможливість повноцінно та ефективно використовувати земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства без обмеження відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 сервітутом.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада

2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,144 га, яка розташована на вул. Галана у с. Іза Хустського району Закарпатської області, що підтверджується договором дарування від 16 липня 2013 року.

ОСОБА_5 володіє суміжною земельною ділянкою площею 0,1752 на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 червня 2004 року.

Земельні ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 становлять одне ціле і доступ до них можливий із дороги загального користування.

Установлено, що представниками Ізянської сільської ради Хустського району Закарпатської області було здійснено виїзд на місце розташування земельної ділянки на вул. Галана у с. Іза Хустського району Закарпатської області та встановлено, що ОСОБА_4 здійснювався доступ до його земельної ділянки через земельну ділянку його матері ОСОБА_5

Статтею 98 ЗК Українивизначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Позивач просив встановити земельний сервітут на безстрокове постійне безоплатне користування на право проходу та проїзду частиною земельної ділянки, яка належить ОСОБА_5 по межі цієї земельної ділянки між літерами «Е» до «Г», шириною 4,06 м, площею 0,0071 га, та частиною земельної ділянки, яка знаходиться у розпорядженні Ізянської сільської ради Хустського району Закарпатської області, шириною 4,06 метрів, площею 0,263 га.

Земельна ділянка, про яку позивач зазначає, як таку, що знаходиться у розпорядженні сільської ради фактично перебуває у користуванні ОСОБА_6, що підтверджується державним актом на право приватної власності від 26 червня 2003 року.

Суди встановили, що проїзд до земельної ділянки позивачем можливий через земельну ділянку його матері та використовується ним, оскільки ці земельні ділянки становлять одне ціле, проте питання про такий спосіб встановлення сервітуту ОСОБА_7 не заявлялося.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено про те, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби у інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено неможливість задовольнити потреби у користуванні земельною ділянкою в інший спосіб ніж заявлено у позовних вимогах, а зібраними по справі доказами підтверджено, що проїзд до земельної ділянки позивачем також можливий через земельну ділянку його матері, яка знаходиться поруч земельної ділянки позивача.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Ізянської сільської ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_6 про встановлення земельного сервітуту, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 26 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2017 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк