АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/277/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю учасників справи: представника апелянта - ОСОБА_4, представника позивача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 1 грудня 2017 року (суддя Мороз В.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2009 року ОСОБА_7, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що 11 листопада 2002 року водій ОСОБА_6, керуючи автомобілем Хонда Акорд д.н.з. НОМЕР_1, рухаючись по вул. Проскурівський зі сторони залізничного вокзалу в напрямку вул. І.Франка в районі перехрестя з вул. Старокостянтинівське шосе, скоїв на нього наїзд, коли він пересікав проїзну частину дороги справа наліво відносно напрямку руху автомобіля по нерегульованому пішохідному переходу. Внаслідок наїзду він отримав середньої важкості тілесні ушкодження, внаслідок чого став інвалідом третьої групи з втратою загальної працездатності на 33%. Ним понесені витрати на лікування, станом на жовтень 2009 року - 2150,23 грн. Враховуючи індекс інфляції за період з листопада 2009 року до червня 2017 року матеріальна шкода становить 4603,82 грн.

В період з 11 листопада по 16 грудня 2002 року позивач стаціонарно лікувався в травматології Хмельницької міської лікарні, з 5 по 25 листопада 2003 року, з 15 по 26 грудня 2003 року, з 1 по 18 червня 2004 року, з 4 по 21 квітня 2005 року він стаціонарно лікувався в ортопедичному відділенні Хмельницької обласної лікарні.

У 2005 та 2007 роках проходив курс лікування в санаторіях.

У вересні 2017 року ОСОБА_7, уточнив позовні вимоги. Враховуючи характер тілесних ушкоджень, отриману інвалідність, відношення відповідача до скоєного, час, протягом якого проходило лікування, ОСОБА_7 просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_6, враховуючи індекс інфляції за період з листопада 2009 року до червня 2017 року, 4603,82 грн. матеріальної шкоди, 2000 грн. правничої допомоги та 50 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 1 грудня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 7000 грн. та 256,20 грн. витрат на правничу допомогу у цивільній справі. В іншій частині відмовлено.

Додатковим рішенням від 1 лютого 2018 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в сумі 73 грн. та інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 2 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить його скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вважає дане рішення необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Не погоджується апелянт з відмовою суду у застосуванні строку позовної давності до позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, мотивуючи тим, що позовна давність на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, не поширюється. Як зазначає апелянт, згідно ст. 71 ЦК УРСР, в редакції 1999 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється у три роки, а за ст. 75 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Згідно ст. 80 ЦК УРСР в редакції 1999 року, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Апелянт підкреслює, що ДТП сталась у 2002 році, позивач звернувся з позовом до суду у 2009 році, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності. Із заявою про поновлення строку позивач до суду не звертався.

В той же час судом не зазначено, які саме немайнові права ОСОБА_7 порушені відповідачем, виходячи з обставин, які склались.

Як зазначає апелянт, необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є не лише наявність вини заподіювача такої шкоди, а й безпосередня спрямованість його дій на порушення саме немайнових прав позивача, а також те, що такі дії повинні бути неправомірними, і що між такими діями і шкодою наявний причинний зв'язок. Однак, як вбачається з постанови від 26 вересня 2006 року про закриття кримінальної справи, в ході слідства було проведено автотехнічну експертизу. Доказів, які б підтверджували вину водія ОСОБА_6 в порушенні правил безпеки руху, не здобуто. Кримінальну справу по факту ДТП за участі водія ОСОБА_6 закрито за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Більше того, відсутня і постанова про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України.

Отже, на думку апелянта, судом проігноровано той факт, що його дії не були неправомірними та не були спрямовані на порушення особистих немайнових прав позивача, а моральна шкода, яка, на думку суду, була заподіяна позивачу, стала наслідком лише грубої необережності останнього, через порушення ПДР України.

Усі ці обставини суд не взяв до уваги, застосував норму закону, яка не підлягала застосуванню (ч. 1 ст. 83 ЦК УРСР від 1963 року в редакції 1999 року), а тому безпідставно не застосував позовну давність, та прийняв рішення лише на тій підставі, що відповідач керував джерелом підвищеної небезпеки.

Також не можуть бути стягнуті з відповідача витрати на правничу допомогу.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, Апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 440 ЦК Української РСР (1540-06, на момент заподіяння шкоди) шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 450 ЦК Української РСР (1540-06, на момент заподіяння шкоди) організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Джерелом підвищеної небезпеки, відповідно до п.4 вищезазначеної постанови, належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК Української РСР (1540-06, на момент заподіяння шкоди) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5, 9 Постанови №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 11 листопада 2002 року близько 19 год. 20 хв. водій ОСОБА_6, керуючи автомобілем Хонда-Акорд, д.н.з. НОМЕР_1, рухаючись по вул. Проскурівській м. Хмельницького в напрямку від залізничного вокзалу до вул. І.Франка в районі перехрестя зі Старокостянтинівського шосе, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7, який перетинав проїзну частину справа наліво по ходу руху автомобіля, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеню тяжкості.

Кримінальну справу по факту дорожньо-транспортної пригоди за участю водія ОСОБА_6 закрито за відсутності в діях останнього складу злочину, що підтверджується постановою про закриття кримінальної справи від 26 вересня 2006 року (а. с. 7).

Внаслідок вищезазначеного наїзду позивачу було завдано тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої третини малогомілкової кістки, перелому зовнішньої щиколотки великогомілкової кістки зліва, розриву ключично-акромального з'єднання з вивихом ключиці справа, струсу головного мозку, множинних саден, синців чола, що вбачається із карти виїзду швидкої медичної допомоги від 11 листопада 2002 року, копії висновку експерта №1158 від 16 травня 2006 року (а. с. 8, 9-11).

ОСОБА_7 знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з 11 листопада по 16 грудня 2002 року з діагнозом: закритий перелом внутрішньої щиколотки і заднього краю великогомілкової кістки. Перелом нижньої третини малогомілкової кістки з розривом дистального міжгомілкового синдесмозу і вивихом ступні дозаду і дозовні, струс головного мозку, що вбачається із листа Хмельницької міської лікарні від 23 квітня 2009 року. Лікування було здійснено за бюджетні кошти (а. с. 14-15).

Також, у зв'язку із заподіяною травмою, ОСОБА_7 в подальшому знаходився на стаціонарному лікуванні в ортопедичному відділенні Хмельницької міської лікарні з 5 по 24 листопада 2003 року, з 15 по 26 грудня 2003 року, з 1 по 18 червня 2004 року. Йому були проведені операції (а. с. 22).

У зв'язку із заподіяною травмою, позивачу встановлена третя група інвалідності загального захворювання з ураженням рухового апарату, довічно (а. с. 25).

Згідно довідки ВАТ ЕК «Хмельницькобленерго» від 22 листопада 2007 року ОСОБА_7 у 2005 році була надана путівка на лікування в санаторій «Червона калина» з 6 листопада 2005 року, в 2007 році - в санаторій «Чорне море» з 16 травня 2007 року (а. с. 28).

Згідно акту виконаних робіт від 27 жовтня 2017 року згідно договору про надання юридичних послуг від 19 червня 2017 року загальна сума правничої допомоги становить 2000 грн. (а. с. 89).

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачу завдано моральної шкоди, яка виявляється в душевних стражданнях, переживаннях, порушеннях звичайного способу життя, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок наїзду ОСОБА_6, а саме отриманої травми, яка потягла за собою закритий перелом внутрішньої щиколотки і заднього краю великогомілкової кістки, перелому нижньої третини малогомілкової кістки з розривом дистального міжгомілкового синдесмозу і вивихом ступні дозаду і дозовні, струсу головного мозку, встановлення інвалідності. Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, суд виходив із вимог розумності та справедливості, беручи до уваги обставини ДТП, глибину фізичних і душевних страждань позивача, характер та тривалість його немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважив на невідворотність завданої шкоди, та зіслався на ст. 450 ЦК Української РСР, визначив розмір моральної шкоди у 7000,00 грн.

Частково задовольняючи позовну вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу, суд врахував, що позивачем були понесені витрати в сумі 2000 грн., які підтверджені квитанцією №8 від 19.06.2017 року. З журналів судового засідання суд встановив, що представник позивача приймав участь безпосередньо у судовому засіданні протягом 2 годин. За усним розрахунком часу, витраченого на надання правничої допомоги, така складає 5 годин (консультації, формування уточненої позовної заяви, ознайомлення з матеріалами справи). Суд врахував, що позов задоволено частково, витрати документально підтверджені на 2000 грн., посилаючись на ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", суд стягнув з відповідача 256, 20 грн. такої допомоги.

З таким висновком погоджується Апеляційний суд Хмельницької області.

Посилання апелянта на те, що суд неправомірно відмовив у застосуванні строку позовної давності, спростовуються нормами чинного на момент виникнення спору законодавства.

Позовна давність, відповідно до положень ст. 83 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, не поширюється.

До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, згідно роз'яснень викладених в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", строки позовної давності відповідно до ст.83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються.

Посилання апелянта на те, що необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є не лише наявність вини заподіювача такої шкоди, а й безпосередня спрямованість його дій на порушення саме немайнових прав позивача, а також те, що такі дії повинні бути неправомірними, і що між такими діями і шкодою наявний причинний зв'язок, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Місцевий суд вірно послався на п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», який говорить про те, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Посилання апелянта на те, що з постанови про закриття кримінальної справи від 26 вересня 2006 року, вбачається, що доказів, які б підтверджували вину водія ОСОБА_6 в порушенні правил безпеки руху, не здобуто, не можуть бути підставою для скасування рішення та відмови у позові. Відсутність вини водія у даному ДТП, зокрема, відсутність суб'єктивної сторони як елементу складу злочину, було лише підставою для закриття кримінальної справи.

Посилання апелянта на те, що з урахуванням усіх обставин справи, відсутності у ДТП його вини, відповідно, рішенням не може бути стягнуто з нього витрати на правничу допомогу, є лише його незгодою з рішенням суду.

Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд Хмельницької області

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 1 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 29 травня 2018 року.

Судді: /підписи/ А.В. Купельський

Т.В. Спірідонова

Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області А.В. Купельський

________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Мороз В.О. Категорія: 30

Доповідач - Купельський А.В.