Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 752/16966/15-ц

провадження № 61-5402св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року у складі судді Ладиченка С. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Волошиної В. М., Котули Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування.

Свої позовні вимоги позивачобґрунтовувала тим, що договір дарування 2/3 частини квартири був укладений між відповідачами з метою уникнення виконання можливого рішення суду про стягнення суми боргу з ОСОБА_5 Крім того, договір дарування було укладено після постановлення Голосіївським районним судом м. Києва ухвали про накладення арешту на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, у справі № 752/10756/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів. Договір дарування суперечить вимогам статті 124 Конституції України.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, від 26 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на підставі статей 203, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідачі позов не визнали та пояснили суду, що суд не направляв ОСОБА_5 ухвалу від 03 серпня 2015 року про забезпечення позову, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи будь-яких доказів вручення їй такої ухвали. Про існування ухвали ОСОБА_5 стало відомо 14 вересня 2015 року із супровідного листа ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві № 2035/15. Позивачем до суду не було надано доказів порушення її цивільних прав або інтересу, внаслідок укладення відповідачами договору дарування 2/3 частини квартири. Відсутність у ОСОБА_3 речових прав на спірне нерухоме майно, що є предметом договору дарування 2/3 частини квартири, який позивач просить визнати недійсним, є підставою для відмови у задоволенні позову. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилилася від виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року позов задоволено частково. Визнано частково недійсним договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, від 26 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за № 987 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К. С., у частині недійсності дарування 1/3 частини цієї квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування від 26 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суперечить акту цивільного законодавства, яким є винесений судом локальний нормативно-правовий акт - ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року, якою вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Оскільки арешт був накладений на 1/3 частини квартири, а об'єктом договору дарування були 2/3 частини квартири, то позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки щодо іншої частини майна, що було об'єктом договору дарування заборон на розпорядження цим майном, не існувало і відповідач ОСОБА_5 безперешкодно розпорядитись іншою частиною свого майна, яка не була під арештом.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року залишено без зміни.

Залишаючи без зміни рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що з моменту винесення судом ухвали про накладення арешту, спірний об'єкт, тобто 1/3 ідеальної частки квартири за адресою: АДРЕСА_1, набув правового режиму обмеження у цивільному обороті. В результаті відчуження 1/3 частини квартири ОСОБА_5 був порушений майновий інтерес позивача, який полягав у неможливості в майбутньому, у разі задоволення її позову про стягнення збитків у сумі 1 247 925 грн та 50 000 грн моральної шкоди, виконати рішення за рахунок майна відповідача.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що ОСОБА_3 не є стороною договору, який вона просила визнати недійсним, а тому суди повинні були встановити наявність у неї порушених прав, свобод чи інтересів, та в залежності від цього вирішити справу по суті. У касаційній скарзі заявник посилався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-115цс14, крім того зазначав, що суди не врахували, що ухвала суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно є лише процесуальним документом про застосування одного із видів забезпечення позову, на підставі якого у позивача не виникає жодних прав та/або обов'язків щодо майна, на яке накладено арешт. Судами не встановлено дійсного моменту та умов виникнення у позивача майнового інтересу на 2/3 частини спірної квартири, оскільки такий інтерес може виникнути лише на стадії виконавчого провадження. Судом першої інстанції не було враховано, що рішення (ухвали) судів не відносяться до нормативно-правових актів, а є актами індивідуальної дії, спрямованими на врегулювання конкретних видів соціальної поведінки, припиняються після реалізації відповідних індивідуальних правових приписів. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними в рішеннях Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі № 7-рп/2009 та від 27 грудня 2001 року у справі № 20-рп/2001. Обрання такого способу захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину і застосування реституції є можливим лише тоді, коли договір, укладений між законним власником та набувачем, оспорюється стороною такого договору. Суди неправильно визначили природу спірних правовідносин сторін, не встановили, що між сторонами виникли не цивільно-правові, а публічно-правові відносини, засновані на адміністративному владному підпорядкуванні, до яких цивільне законодавство не застосовується. Неправильно визначивши природу спірних правовідносин сторін, суди попередніх інстанцій помилково застосували до вказаних правовідносин норми матеріального права, які не підлягали застосуванню. Відповідач була відсутньою в судовому засіданні, на якому вирішувалося питання про накладення арешту. Застосована судами постанова Верховного Суду України від 25 травня 2016 року не стосується спірних правовідносин у цій справі.

Також, не погоджуючись із рішеннями судів першої й апеляційної інстанцій, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що зміст договору дарування прямо суперечить вимогам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, а тому підлягає визнанню недійсним повністю. ОСОБА_5 знала про накладення арешту на 1/3 частини квартири, адже була присутня в судовому засіданні у справі № 752/10756/15-ц, де було постановлено ухвалу щодо накладення арешту. Діючи недобросовісно, ОСОБА_5 переоформила на себе ще 1/3 частини АДРЕСА_1 та уклала із своїм сином договір дарування. У процесі розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, остання свідомо замовчувала, що вона є власницею 2/3 частини квартири. Крім того, квартира не була поділена з виділенням часток, арешт було накладено на ідеальну частку в квартирі, а тому підстав укладення договору дарування 2/3 частини квартири не було.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 Ухвалою від 18 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 Ухвалою від 02 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, судові рішення першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині вирішення питання судових витрат з огляду на таке.

Судом установлено, що у червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування збитків у розмірі 1 247 925 грн та 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на 1/3 частини АДРЕСА_1 за адресою: АДРЕСА_1. Допущено негайне виконання ухвали.

26 серпня 2015 року між ОСОБА_5 та її сином ОСОБА_6 укладено договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К. С.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що предмет оспорюваного нею договору - частина квартири, відчужена ОСОБА_5 з метою уникнення виконання можливого рішення суду про стягнення з неї суми боргу в іншому судовому провадженні, тому відчуження частини спірної квартири під час дії судової заборони, накладеної на забезпечення її позову, порушує її права.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 3, 4, 14, 15, 215 ЦПК України 2004 року кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України визначено обов'язковість судового рішення однією з основних засад судочинства, яка з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України 2004 року). Тому той факт, що на момент укладення оспорюваного правочину встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому достеменно відомо.

Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом на підставі судового рішення, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену судом заборону сторонам правочину було відомо.

З огляду на викладене, законним і обґрунтованими є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, установивши, що ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваного договору дарування 1/3 частини квартири від 26 серпня 2015 року було відомо про встановлену судом заборону відчужувати вказане нерухоме майно, отже таке відчуження майна відбулося з метою унеможливити звернення стягнення на вказане майно в разі задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів у цивільній справі № 752/10756/15ц, а тому оспорюваний договір в частині дарування квартири, на яку було накладено арешт ухвалою суду, підлягав визнанню недійсним.

Твердження представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 про відсутність порушеного права позивача оспорюваним нею правочином є безпідставними, оскільки, як зазначалось вище, у розумінні статті 215 ЦК України ОСОБА_3 є заінтересованою особою, яка має право оспорювати договір дарування від 26 серпня 2015 року, так як заходи забезпечення позову буди вжиті судом з метою забезпечення позову саме ОСОБА_3, отже позивач мала власний інтерес вимагати визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири з метою забезпечення для неї можливості в подальшому реально і без перешкод виконати рішення суду в іншій справі, за її позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Таким чином, суди належним чином вмотивували правильне застосування положень статті 215 ЦК Україні, за наслідками якого зробили висновок стосовно наявності підстав вважати порушеним права ОСОБА_3 укладенням оспорюваного договору.

Щодо висновків суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3, то вони є правильними з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 на обґрунтування своїх вимог щодо визнання недійсним оспорюваного договору дарування в іншій частині - 1/3, яка не була під забороною її відчуження, не обґрунтувала своїх вимог відповідною нормою матеріального права, а також не довела наявність порушеного інтересу, який підлягав захисту в судовому порядку.

Доводи касаційної скарги представника позивача щодо приховування відповідачем належності їй на праві власності і іншої 1/3 частини квартири, на яку було накладено арешт ухвалою суду, є безпідставними, оскільки під час розгляду справи не були підтверджені жодними доказами. Доводи про те, що квартира відповідача не була поділена з виділом часток, а арешт накладено на ідеальну частку -не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки арешт було накладено лише на 1/3 частину квартири, а не 2/3 частини квартири, а тому відповідач не була обмежена у праві розпорядитись іншою частиною квартири.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування щодо відчуження іншої частини майна, яка не була під арештом на час укладення оспорюваного договору дарування.

Всі інші доводи касаційних скарг були предметом розгляду судів першої й апеляційної інстанцій, яким суди надали належне обґрунтування, а тому Верховний суд не вбачає підстав для їх детальної аргументації, оскільки судами попередніх інстанцій їм надана належна оцінка, вони не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд фактично може спиратися на підстави, надані у рішенні суду нижчої інстанції (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Разом з тим, рішення судів в частині вирішення питання про розподіл судових витрат не відповідають положенням процесуального закону. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд мав враховувати положення статті 88 ЦПК 2004 року та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Отже, рішення в частині вирішення питання судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судового збору по 1 371 грн 80 коп з кожного на користь ОСОБА_3

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року в частині солідарного стягнення із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі 2 743 грн 60 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 по 1 371 грн 80 коп судового збору.

В іншій частині Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року залишити без зміни.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик