АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 603/599/17Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/789/386/18 Доповідач - Міщій О.Я.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Міщія О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Шмигельська І.З.

з участю представника Коропецького обласного ліцею інтернату з посиленою військово фізичною підготовкою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 603/599/17, за апеляційною скаргою Коропецького обласного ліцею інтернату з посиленою військово фізичною підготовкою на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 01.02.2018 р., ухвалене в м. Монастириську суддею Монастириського районного суду Іванчук В.М., за позовом ОСОБА_2 до Коропецького обласного ліцею інтернату з посиленою військово фізичною підготовкою про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИЛА:

14.09.2017р. позивач звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 17.08.2016 року його було призвано на військову службу та укладено контракт про проходження військової служби строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.

Згідно наказів командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 17.08.2016 року №181 та від 19.08.2016 року №183 він був зарахований в списки особового складу військової частини та призначений на посаду водія гармати гарматного артилерійського взводу, де і проходить службу по теперішній час та виконує завдання за призначенням у складі підрозділу військової частини безпосередньо в зоні проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Позивач вказав, що у зв`язку із призовом на військову службу до Збройних Сил України заяви на звільнення з посади водія Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою він не писав, оскільки вважав, що за ним зберігається робоче місце та середній заробіток, проте в березні 2017 року дізнався, що його звільнено з роботи.

ОСОБА_2 вказав, що його було звільненно з порушенням вимог п. 3 ст. 36, ст.119 КЗпП України, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», якими передбачено гарантії щодо збереження місця роботи, і середнього заробітку за працівниками, призваними на військову службу під час мобілізації, або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Тому, просив поновити його на роботі на посаді водія Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою та стягнути в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, оскільки вважає, що звільнення позивача проведено правомірно. Також зазначив, що звільнення відбулося в зв`язку із укладенням позивачем контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України.

Рішенням Монастириського районного суду від 01.02.2018 р. поновлено строк звернення до суду. Позов задоволено, поновлено ОСОБА_2 на посаді водія Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою з 17.08.2016 року. Зобов`язано Коропецький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах одного року з 17.08.2016 року по 16.08.2017 року в розмірі 35497,50 грн. Стягнуто з Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою в користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та виплаті заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Коропецький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, у якій вказав, що ОСОБА_2 не був призваний на військову службу, оскільки досягнув граничного віку перебування у запасі, він добровільно уклав контракт про проходження служби, тому наказом відповідача від 17.08.2016 року його правомірно звільнено з роботи на підставі п.3 ст.36 КзпП України. Також, позивач не був мобілізований, оскільки мобілізація припинена 15 серпня 2015 року, тому відповідач вважає, що на позивача не поширюються гарантії, передбачені ст 119 КзпП України. У зв`язку із цим, Коропецький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою просить скасувати рішення Монастириського районного суду від 01.02.2018 р, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що рішення суду відповідає вимогам закону. Представник зазначив, що на час укладення контракту з ОСОБА_2 існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, тому на позивача поширюються гарантії, за якими він не може бути звільнений з роботи за п.3 ст.36 КзпП України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, позивача та його представника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що позивача незаконно звільнено з роботи, оскільки він уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час існування кризової ситуації, що загрожувала національній безпеці України, тому на нього поширюються гарантії, визначені ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи.

З матеріалів справи видно, що позивача з 28.09.2001 року призначено на посаду водія Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою.

Наказом Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою №35 кд від 17.08.2016 року позивача звільнено з роботи у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом (п.3 ст. 36 КЗпП України) (а.с.36).

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Судом установлено, що 17.08.2016 року позивач уклав контракт з Міністерством оборони України, в особі командира військової частини пп НОМЕР_1 , про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.32-33).

З матеріалів справи видно, що станом на 27.03.2014 року позивачу виповнилось 53 роки, у зв`язку з чим він вважається виключеним з військового обліку, як громадянин України, який досяг граничного віку перебування в запасі. Тобто, ОСОБА_2 не був призваний на військову службу, він добровільно уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Отже, законом визначено, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Судом установлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію під час кризової ситуації.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року, прийнято рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації вказаного вище Указу, тобто з 18 березня 2014 року, почався особливий період, рішень про закінчення якого на час розгляду справи, Президент України не приймав.

Указами Президента України від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року також оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців у декілька черг, які були у подальшому звільнені у запас.

Останнє рішення про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 року.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент України не приймав.

У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до ст. 4 Закону України «Про Раду національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

В звязку з наведеним, суд прийшов до правильного висновку про те, що що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України, вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Таким чином, на позивача поширюються гарантії, визначені ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Тому, суд дійшов правильного висновку, що звільнення позивача із займаної посади було проведено з порушенням вимог ст. 119 КЗпП України, він підлягає поновленню на роботі та відповідно до ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, про те, що позивач був правильно звільнений з роботи на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України , надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Рішення суду є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Коропецького обласного ліцею інтернату з посиленою військово фізичною підготовкою відхилити.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 01.02.2018 р. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова суду апеляційної інстанції складена 25.05.2018 р.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.Я. Міщій