АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4359/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовомузасіданні в м. Києві цивільну справу за cкаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Голосіївського територіального управління юстиції у м. Києві Левіцького ТимофіяКостянтиновича, заінтересована особа: ОСОБА_5,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року,

встановив:

у грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця, у якій просила визнати неправомірними дії державного виконавця Голосіївського РВ ДВСГТУЮ в м.Києві Левіцького Т.К. щодо винесення постанови про накладення штрафу від 02 жовтня 2017 року, визнати незаконною та скасувати вказану постанову, а також зобов'язати державного виконавця закрити виконавче провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року скаргу було задоволено частково, визнано неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови від 02 жовтня 2017 року про накладення штрафу, визнано вказану постанову незаконною та скасовано. В задоволенні інших вимог скарги - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник скаржника подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу в частині відмови у задоволенні вимог про зобов'язання державного виконавця закрити виконавче провадження та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції для задоволення вказаних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвала суду першої інстанції в частині задоволення вимог скарги скаржником та заінтересованими особами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до п 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення способу участі батька у вихованні дитини. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 22 червня 2017 року позов було задоволено частково. Визначено графік зустрічей ОСОБА_5 з малолітньою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1: кожної середи з 17 год. 00 хв., першої та третьої суботи, другої та четвертої неділі місяця з 12 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. в присутності матері терміном один місяць, а в подальшому без присутності матері. Також рішенням було зобов'язано відповідача не чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною.

07 серпня 2017 року Голосіївським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист на примусове виконання рішення, на підставі якого за заявою ОСОБА_5 18 серпня 2017 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні вимог скарги в частині зобов'язання державного виконавця закрити виконавче провадження, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності. Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам.

Скарга на дії державного виконавця, подана представником ОСОБА_3, не містить обґрунтування вимог про зобов'язання державного виконавця закрити виконавче провадження. Скаржником не було вказано обставин, за яких вона просить суд зобов'язати державного виконавця закрити виконавче провадження, із посиланнями на норми чинного законодавства.

У своїй апеляційній скарзі представник скаржника - адвокат ОСОБА_6 посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена з порушенням встановлених законом строків. Разом з тим, скарга на дії державного виконавця, яка була предметом розгляду у суді першої інстанції, таких посилань не містить.

Також у своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_6 зазначає, що судом не було враховано те, що державним виконавцем не було належним чином повідомлено ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження, що вона вважає підставою для задоволення вимог про зобов'язання державного виконавця закрити виконавче провадження.

Однак такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду в частині відмови у задоволенні завалених вимог.

Слід зазначити, що скарга на дії державного виконавця та апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції, подана представником ОСОБА_3 - адвокатом ОСОБА_6, містять посилання на норми Закону України «Про виконавче провадження», який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Положеннями ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави закінчення виконавчого провадження.

Так, виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконаннярішення Європейського суду з прав людини, тощо.

Скаржником не наведено підстав для закінчення виконавчого провадження у відповідності до вимог вказаної норми, а закриття виконавчого провадження Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено.

Положення Закону України «Про виконавче провадження», якими було передбачено закриття виконавчого провадження втратили чинність 26 грудня 2002 року на підставі Закону України №327-15 від 28 листопада 2002 року, а тому зазначення представником ОСОБА_3 у скарзі на дії державного виконавця про те, що вона просить задовольнити заявлені вимоги керуючись нормами Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, є безпідставними.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що представник ОСОБА_3 у серпні 2017 року вже зверталась до суду зі скаргою на дії державного виконавця, у якій просила визнати неправомірними дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження та зобов'язати державного виконавця закрити виконавче провадження з тих самих підстав, які вказані в апеляційній скарзі. За наслідками розгляду вказаної скарги ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 09 листопада 2017 року вимоги ОСОБА_3 були залишені без задоволення.

Скарга на дії державного виконавця, яка є предметом розгляду, вимог щодо скасування постанови про відкриття виконавчого провадження не містить.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 24 травня 2018 року.

Головуючий

Судді