Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 755/16920/15-ц

провадження № 61-17189св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року у складі судді Бартащук Л. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що покійна ОСОБА_6 була її рідною тіткою (сестрою матері) та хрещеною матір'ю.

За кілька днів до смерті ОСОБА_6 поїхала провідати родину в село Кам'яний Брід Коростишівського району Житомирської області, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

ОСОБА_5, яка є рідною біологічною сестрою позивача, повідомила останній, що за життя ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповідала все своє майно саме їй, що стало несподіванкою для ОСОБА_4, оскільки остання проживала із спадкодавцем в одній квартирі, постійно доглядала за нею, оскільки та перебувала у похилому віці та мала психічні розлади, тривалий час лікувалась в психіатричній лікарні. ОСОБА_6 завжди стверджувала, що все її майно залишиться саме позивачу, як її єдиній доньці і вона не мала наміру заповідати його відповідачу.

З огляду на похилий вік померлої, стан її психічного здоров'я та те, що ОСОБА_6 у момент складання заповіту не розуміла значення своїх дій, не була здатна свідомо вчиняти правочин, висловлювати своє волевиявлення, з урахуванням уточнень позовних вимог ОСОБА_4 просила визнати заповіт № 73 від 17 січня 2014 року, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В. В., недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подала до суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована, тим, що через похилий вік, неодноразове лікування у психіатричній лікарні ОСОБА_6 під час складання заповіту не могла усвідомлювати та розуміти значення своїх дій, керувати ними. Відповідач не допомагала померлій та не доглядала за нею.

У травні 2017 року ОСОБА_5 подала до суду заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначила, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 299/2630/14-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, що ОСОБА_6 в момент складання заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, донькою якої є ОСОБА_4 Відповідач - ОСОБА_5 є рідною сестрою позивача.

17 січня 2014 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В. В., за яким все належне їй на день смерті майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не склалось, все те, на що вона матиме за законом право, вона заповіла ОСОБА_5

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи (посмертної) № 456 від 10 червня 2016 року, складеного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, у момент складання заповіту 17 січня 2014 року ОСОБА_6 страждала на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом у психопатичної особистості за змішаним типом. За своїм психічним станом у момент складання заповіту 17 січня 2014 року ОСОБА_6 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Згідно положень частини першої статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені..

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оскільки за своїм психічним станом у момент складання заповіту 17 січня 2014 року ОСОБА_6 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Під час складання заповіту нотаріусом встановлювалась особа ОСОБА_6 та була перевірена її дієздатність.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними викладеним ОСОБА_4 у апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат