Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 599/894/17

провадження № 61-1644св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 17 серпня 2017 року в складі судді Чорної В. Г. та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 24 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Щавурської Н. Б., Ходоровського М. В., Загорського О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 09 серпні 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 20,40 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку діїкартки. Свої зобов'язання за договором щодо повернення банку кредитних коштів відповідач не виконувала, у зв'язку з чим станом на 28 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 13 946,64 грн, що складається з: 225 грн заборгованості за кредитом; 9 346,65 грн заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами; 3 234,67 грн заборгованості за пенею та комісією; 500 грн штрафу (фіксованої частини) та 600,32 грн штрафу (процентної складової).

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 946,64 грн.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 17 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 24 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду, як на підставу відмови у позові, на пропуск банком строку позовної давності. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що наявними у справі доказами підтверджується факт відсутності станом на 12 червня 2013 року будь-якої заборгованості у ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідач не була ознайомлена у встановленому законом порядку (під розписку) з умовами та правилами надання банківських послуг, якими встановлено істотні умови договору й на підставі яких їй після повного погашення кредиту банк продовжував нараховувати та списувати проценти за користування кредитним лімітом, щомісячну комісію за обслуговування картки, штрафні санкції за прострочення сплати щомісячних платежів тощо.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач підписала заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, які складають між банком та позичальником кредитний договір. Оскільки відповідач був ідентифікований та вже підписав анкету-заяву, то підписання додаткових анкет не вимагалося, тому під час видачі додаткових кредитних карток клієнта було лише сфотографовано з такими картками. Банк додав до позовної заяви саме ті умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи, з якими було ознайомлено відповідача. ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 2 000 грн, проте належним чином не виконала свої кредитні зобов'язання, тому станом на 28 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 13 946,64 грн.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

21 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 09 серпня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір про приєднання до умов і правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанку», відповідно до якого відповідачу надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 28 лютого 2017 року ОСОБА_4 має заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 946,64 грн, що складається з: 225 грн заборгованості за кредитом, 9 346,65 грн заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, 3 234,67 грн заборгованості за пенею та комісією, 500 грн штрафу (фіксованої частини) та 600,32 грн штрафу (процентної складової).

Відповідачу видавалася кредитна картка з терміном дії до кінця червня 2015 року.

Відповідно до виписки по особовому рахунку ОСОБА_4 12 червня 2013 року на погашення кредиту внесла 1 700 грн, залишок коштів на її рахунку після внесення цієї суми складав 14,83 грн. Того ж дня відповідачем здійснено покупку у магазині шляхом проведення розрахунку карткою, після якої на рахунку залишилось її власних коштів 0,72 грн.

Не зважаючи на повернення відповідачем кредитних коштів, позивач продовжував нараховувати ОСОБА_4 та списувати проценти за користування кредитним лімітом, щомісячну комісію за обслуговування картки, штрафні санкції за прострочення сплати щомісячних платежів на підставі умов та правил надання банківських послуг, долучених до позовної заяви.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позивачем не додано належних та допустимих доказів і такі у матеріалах справи відсутні, що відповідач після погашення 12 червня 2013 року кредиту в повному розмірі, користувалася кредитним коштами.

Також позивачем не подано належних і допустимих доказів часткової сплати саме ОСОБА_4, а не будь-якою іншою особою, нарахованої банком 12 червня 2014 року заборгованості в розмірі 65,33 грн.

Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписані сторонами анкети-заяви діяли умови та правил надання банківських послуг, які долучені до позовної заяви.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відповідачем належним чином виконано свої кредитні зобов'язання, заборгованість перед банком відсутня, тому і відсутні правові підстави для задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції у незміненій частині та суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариство комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 17 серпня 2017 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 24 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк