Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 727/1060/16-ц

провадження № 61-13225св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С.П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2016 року у складі судді Смотрицького В. Г. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Владичана А. І., Міцнея В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, стягнення грошової компенсації частки у спільному сумісному майні подружжя, припинення права спільної сумісної власності подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що сторони з 27 вересня 1998 року до 23 лютого 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, у період якого ними за спільні кошти було здійснено авансовий внесок в будівництво нежилого приміщення в торговому центрі товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» (далі - ТОВ «Гіпербуд») на АДРЕСА_1.

Також зазначено, що ОСОБА_5 є контрагентом ТОВ «Гіпербуд» на підставі договору від 28 травня 2013 року № 3-2, станом на 21 березня 2014 року вона сплатила кошти для будівництва зазначеного об'єкта нерухомості у розмірі 176 533,25 грн, які є спільною сумісною власністю подружжя.

Водночас позивач посилався на те, що фактичні шлюбні відносини між ним та ОСОБА_5 припинилися влітку 2014 року.

На підставі викладеного просив визнати спільною сумісною власністю подружжя його та ОСОБА_5 внесок на фінансування будівництва нежилого приміщення на АДРЕСА_1 згідно з договором від 28 травня 2013 року №3-2, укладеним з ТОВ «Гіпербуд», в розмірі 176 533,25 грн, стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості цього внеску в розмірі 88 266,62 грн., право спільної сумісної власності подружжя припинити, а також вирішити питання судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 внесок на фінансування будівництва нежилого приміщення на АДРЕСА_1 згідно з договором від 28 травня 2013 року №3-2, укладеним з ТОВ «Гіпербуд», у розмірі 169 418,75 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості внеску на фінансування нежилого приміщення на АДРЕСА_1 згідно з договором від 28 травня 2013 року №3-2, укладеним з ТОВ «Гіпербуд», у розмірі 84 709,37 грн.

Право спільної сумісної власності подружжя припинено.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 10 лютого 2016 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, встановлено, що шлюбні відносини між сторонами були припинені в січні 2014 року. Згідно з довідкою ТОВ «Гіпербуд» від 01 червня 2016 року та відповідними квитанціями станом на 31 грудня 2013 року на виконання умов договору від 28 травня 2013 року № 3-2 ОСОБА_5 сплатила кошти в сумі 169 418,75 грн, а 21 березня 2014 року - в сумі 7 114,50 грн.

Враховуючи, що шлюбні відносини між сторонами були припинені в січні 2014 року, то сплачені ОСОБА_5 31 грудня 2013 року кошти в сумі 169 418,75 грн на виконання умов договору від 28 травня 2013 року № 3-2 були спільною сумісною власністю подружжя, половину з яких, 84 709,37 грн, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача та припинити право спільної сумісної власності.

Водночас у рішенні зазначено, що кошти в розмірі 7 114,50 грн були сплачені ОСОБА_5 21 березня 2014 року, після припинення шлюбних відносин між сторонами справи, тому не можуть бути спільними коштами подружжя.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2016 року ухвалено з дотриманням вимог статті 213 ЦПК України 2004 року.

Разом із тим в ухвалі апеляційного суду зазначено, що поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що згідно з умовами договору від 28 травня 2013 року № 3-2 права та обов'язки виникають у кожної сторони і припиняються його розірванням або повним виконанням. Спорудження об'єкта та введення його в експлуатацію передбачалося до 30 вересня 2013 року, отже його виконання припиняє право ОСОБА_5 на частку в об'єкті будівництва та породжує право власності на об'єкт інвестування, тобто відбувається трансформація права на пай у право власності на об'єкт нерухомого майна. Оскільки дію зазначеного договору продовжено, а об'єкт інвестування на час розгляду справи в експлуатацію не зданий, право власності на нього ОСОБА_5 не набувала.

27 лютого 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу та в подальшому доповнення до неї, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно встановили фактичні обставини справи та неправильно визначили характер спірних правовідносин. Зокрема, ОСОБА_5 стверджувала, що на підставі укладеного між нею та ТОВ «Гіпербуд» договору від 28 травня 2013 року № 3-2 вона інвестувала в будівництво частини нежилого приміщення магазину № 2 в будівлі на АДРЕСА_1. Позивач інвестував у будівництво іншої частини цього приміщення на підставі укладеного між ним та ТОВ «Гіпербуд» договору від 28 травня 2013 року № 3-2а.

На підставі угоди № 2 про розподіл приміщення від 28 травня 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ТОВ «Гіпербуд» дійшли згоди про розподіл приміщення магазину № 2 площею 44,6 кв. м в будівлі на АДРЕСА_1 таким чином: інвестором нежитлового приміщення №2 загальною площею 22,3 кв. м вважати ОСОБА_5; інвестором нежитлового приміщення №2а загальною площею 22,3 кв. м вважати ОСОБА_4

Отже сторони справи, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, скористалися своїм правом на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та добровільно дійшли згоди про поділ інвестиційного внеску на фінансування будівництва зазначених нежилих приміщень.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період з 27 вересня 1998 року до 23 лютого 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

28 травня 2013 року ОСОБА_5 та ТОВ «Гіпербуд» уклали попередній договір №3-2, згідно з умовами якого ТОВ «Гіпербуд» зобов'язувалося організувати будівництво та забезпечити введення в експлуатацію об'єкта інвестування (нежиле приміщення №2 в будівлі на АДРЕСА_1 загальною площею 22,3 кв. м), а ОСОБА_5 зобов'язувалася здійснити відповідне фінансування цього об'єкта шляхом внесення єдиним платежем або частками відповідно до графіка вартості об'єкта в розмірі 163 370,00 грн, яка є неостаточною.

На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_6 22 липня 2013 року сплатила ТОВ «Гіпербуд» 163 370 грн, 23 липня 2013 року - 6 048 грн та 21 березня 2014 року - 7 114,50 грн.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України 2004 року закріплений обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Частиною першою статті 212 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Як уже зазначалося, в касаційній скарзі ОСОБА_5 стверджувала, що у період шлюбу вона інвестувала кошти, які позивач просив визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя, в будівництво частини нежилого приміщення магазину № 2 в будівлі на АДРЕСА_1, а її колишній чоловік ОСОБА_4 інвестував свої кошти в будівництво іншої частини цього приміщення. Разом із тим зазначала, що вона з ОСОБА_4 дійшли згоди про розподіл цього нежилого приміщення шляхом укладення угоди № 2 про розподіл приміщення, укладеної 28 травня 2013 року між ними та ТОВ «Гіпербуд».

Копії документів, які підтверджують зазначені обставини, а саме: попередній договір від 28 травня 2013 року № 3-2, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Гіпербуд»; попередній договір від 28 травня 2013 року № 3-2а, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Гіпербуд»; угода № 2 про розподіл приміщення від 28 травня 2013 року, укладена між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ТОВ «Гіпербуд», відповідач додала до касаційної скарги.

З огляду на викладене оскаржувані судові рішення ухвалені фактично без встановлення обсягу майна, що може бути визнано об'єктом права спільної сумісної власності.

При цьому визнання коштів, які ОСОБА_5 інвестувала в будівництво нежилого приміщення магазину АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя без з'ясування таких фактичних обставин як інвестування ОСОБА_4 коштів в будівництво іншої частини зазначеного нежилого приміщення та укладення між сторонами справи та ТОВ «Гіпербуд» угоди про розподіл приміщення, може порушити принцип рівності часток майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладене Верховний Суд встановив, що суди не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких умов, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене у цій постанові, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик