Постанова

Іменем України

18 травня 2018 року

м. Київ

справа № 515/853/16-ц

провадження № 61-19120св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кедр»;

відповідач - ОСОБА_4;

представник відповідача - ОСОБА_5;

третя особа - ОСОБА_6;

представники ОСОБА_6: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Гончаренко В. М., Короткова В. Д., Таварткіладзе О. М., від 8 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кедр» (далі - ТОВ «Кедр») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 16 липня 2012 року директор ТОВ «Кедр» ОСОБА_10, виконуючи рішення загальних зборів учасників товариства, які оформлені протоколами від 8 травня 2012 року № 3 та від 16 липня 2012 року № 4, уклав договори купівлі-продажу нерухомого майна підприємства, а саме 11/1000 та 18/1000 частин комплексу сукняної фабрики, з ОСОБА_6 за загальною ціною 83 тис. грн.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 лютого 2013 року, що набрало законної сили, на ОСОБА_4 переведено права та обов'язки покупця за вищевказаними договорами купівлі-продажу, що в подальшому стало підставою для реєстрації за нею права власності на об'єкти спірного нерухомого майна. Згодом новим керівництвом ТОВ «Кедр» було виявлено, що відчуження нерухомого майна відбулось з порушенням вимог чинного законодавства та без належного оформлення документів.

Рішенням господарського суду Одеської області від 25 травня 2016 року, що набрало законної сили, визнано недійсними рішення загальних зборів учасників ТОВ «Кедр» щодо відчуження нерухомого майна підприємства ОСОБА_6 Таким чином, попередній директор ОСОБА_10, укладаючи спірні правочини, перевищив надані йому повноваження, при цьому грошові кошти за договорами купівлі-продажу у розмірі 83 тис. грн товариству сплачені не були, а, відтак, укладення правочинів товариством не схвалено.

Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «Кедр» вважало, що є підстави для визнання спірних договорів недійсними та скасування державної реєстрації права власності на відчужене майно підприємства за ОСОБА_4

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області у складі судді Шевиріна А. О. від 15 вересня 2016 року у задоволенні позову ТОВ «Кедр» відмовлено. Вирішено питання строків застосування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстав для визнання спірних договорів купівлі-продажу недійсними відсутні, оскільки директор ТОВ «Кедр» ОСОБА_10 на час укладення цих договорів мав необхідний обсяг повноважень для їх підписання, при цьому визнання місцевим господарським судом недійсними рішень загальних зборів засновників щодо відчуження майна підприємства не має вирішального значення, оскільки, директор товариства діяв відповідно до його Статуту та Установчого договору, які не вимагали обов'язкового погодження такого рішення загальними зборами учасників. При цьому ОСОБА_4, набуваючи прав та обов'язків покупця, діяла добросовісно та з розумною обачливістю, й за всіма обставинами не могла знати про обмеження повноважень, якщо б такі існували.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кедр» задоволено частково. Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Кедр» задоволено частково. Визнано договори купівлі-продажу, що укладені 16 липня 2012 року між ТОВ «Кедр» та ОСОБА_6, недійсними. Зазначено, що рішення є підставою для скасування запису про право власності від 8 грудня 2014 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 на частку, що складає 29/1000 частин ідеальної долі об'єкта нерухомості по вул. В. Тура, 13 у м. Татарбунари Одеської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що рішення загальних зборів учасників ТОВ «Кедр» щодо відчуження нерухомого майна товариства було визнано преюдиційним рішенням господарського суду недійсними, а тому спірні договори купівлі-продажу також мають бути визнанні недійсними. При цьому директор ТОВ «Кедр», укладаючи договори купівлі-продажу, діяв без відповідних повноважень, оскільки такі дії належать до виключної компетенції загальних зборів товариства, а сплата ОСОБА_4 меншої суми на депозитний рахунок суду, ніж суми, яка передбачена умовами договорів купівлі-продажу нерухомого майна, свідчить про відсутність її наміру добросовісно набути нерухоме майно у власність.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд розглянув справу, не повідомивши її належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що позбавило її можливості захистити свої права. Крім того, розгляд справи в апеляційному порядку відбувся 8 грудня 2016 року у складі колегії суддів, тоді як цього ж дня двох суддів зі складу цієї колегії, а саме: ОСОБА_11, ОСОБА_12, було звільнено із займаної посади. Тобто справу було розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.

У квітні 2017 року ТОВ «Кедр» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначало, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги ОСОБА_4 безпідставними. Рішення загальних зборів учасників ТОВ «Кедр» щодо відчуження нерухомого майна підприємства ОСОБА_6 було визнано преюдиційним рішенням суду недійсними. Отже, попередній директор ТОВ «Кедр» ОСОБА_10, укладаючи договори купівлі-продажу, діяв без відповідних повноважень, оскільки такі дії належать до виключної компетенції загальних зборів товариства. Крім того, ОСОБА_4 перед наданням згоди на укладання договорів не ознайомлювалася із статутними документами товариства, документами, що підтверджували рішення загальних зборів на продаж майна товариства та повноваженнями директора товариства, що свідчить про її недобросовісність та нерозумність при укладанні спірних договорів. Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що справу в апеляційному порядку було розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, оскільки судове засідання апеляційного суду розпочалося до прийняття Вищою радою юстиції рішення про звільнення суддів, які, вирішуючи даний спір, не знали й не могли знати чи звільнять їх.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з порушенням норм процесуального права, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2017 року справу за позовом ТОВ «Кедр» було призначено до судового розгляду на 24 листопада 2016 року, проте її розгляд було відкладено на 8 грудня 2016 року у зв'язку із повідомленням про замінування приміщення апеляційного суду.

Представнику ОСОБА_4 - ОСОБА_13 - було повідомлено телефонограмою суду про дату, час та місце розгляду справи.

Разом з тим вказана телефонограма не містить фіксації отримання судової повістки - повідомлення - ОСОБА_4, яка є відповідачем у справі. Матеріали справи взагалі не містять доказів фіксації цього факту.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки - повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 74-76, 305 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно з частиною першою статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки - повідомлення, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними

Проте, ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_4, щодо якої відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи 8 грудня 2012 року, розгляд справи не відклав, причини неявки відповідача у судове засідання не з'ясував, чим порушив її конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливості надати суду докази та навести міркування з приводу апеляційної скарги позивача, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Оскільки ОСОБА_4 обґрунтовує свою касаційну скаргу тим, що апеляційний суд не повідомив її про розгляд справи та ця обставина підтверджується матеріалами справи, тому оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає обов'язковому скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Крім того, розгляд справи в апеляційному порядку відбувся 8 грудня 2016 року у складі колегії суддів, тоді як цього ж дня двох суддів зі складу цієї колегії, а саме: ОСОБА_11, ОСОБА_12, було звільнено із займаної посади рішеннями Вищої ради юстиції від 8 грудня 2016 року за № 3060/0/15-16 та № 3107/0/15-16 відповідно. Тобто справу було розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.

Також апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не дослідив і не дав оцінки доводам ОСОБА_4 про те, що попередній директор ТОВ «Кедр» під час укладання спірних договорів купівлі-продажу мав усі необхідні повноваження для укладання таких правочинів, що підтверджується пунктом 8.7 Статуту товариства. Крім того, пункт 8.3 Статуту товариства чітко визначає які питання відносяться до виключної компетенції загальних зборів учасників ТОВ «Кедр» і серед цих питань відсутнє питання про надання дозволу директору для укладання договорів купівлі-продажу. Отже, визнання незаконними рішення загальних зборів учасників товариства не може слугувати підставою для визнання спірних договорів недійсними, оскільки попередній директор ТОВ «Кедр» на час укладення спірних договорів мав необхідний обсяг повноважень для їх підписання.

Відповідно до частини третьої статті 92 ЦК України особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Зазначене положення закону встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала договір із юридичною особою, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Отже, визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства саме по собі не може слугувати єдиною підставою для висновку про недійсність договору. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-62 цс16.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову ТОВ «Кедр», апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не дослідив та не встановив, чи існували обмеження повноважень попереднього директора товариства ОСОБА_10 під час укладання спірних договорів купівлі-продажу, та чи знала ОСОБА_4, набуваючи прав та обов'язків покупця за договорами, про ці обмеження, тобто чи діяла вона добросовісно та розумно при набутті майна у власність.

Відповідно до частини четвертої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк