ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2162/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Даниленко В.В.

при секретарі Слаква О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просила : розірвати шлюб укладений між ними; провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача таким чином: виділивши у її власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; виділити відповідачу у власність право вимоги на отримання грошових коштів за договором позики від 24.04.2016р., укладеного між відповідачем та ОСОБА_4 у сумі 700 000 грн.; стягнути з відповідача аліментів на утримання сина в розмірі ? частини від усіх доходів щомісячно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, відсутності взаєморозуміння в подружньому житті. З березня 2017 року вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбні стосунки. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Відповідач не надає коштів на утримання малолітнього сина, а тому відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) позивач має право на стягнення аліментів на утримання дитини.

Разом з тим, за час перебування у шлюбі сторонами була придбана однокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, частка квартири в розмірі 17,24% відповідає подарованій позивачці коштів, витрачених на придбання квартири, тому є її особистою приватною власність. Спільною сумісною власністю сторін, що підлягає поділу, є частка квартири в розмірі 82,76%.

Також, 24.04.2016 року відповідач без її згоди уклав договір позики грошових коштів в сумі 700000 грн., з ОСОБА_5, що є їх спільною власністю.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог частково та просив: розірвати шлюб укладений між ними; вказану квартиру поділити по ? частині кожному; призначити стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, що складає 5000 грн., встановивши місце проживання дитини з матір'ю. В обґрунтування вказаних заперечень вказав, що квартиру було придбано за спільні кошти, тому вона підлягає рівному поділу. Щодо аліментів, відповідача зазначив, що він не відмовляється від утримання дитини, але батьки спільно повинні утримувати дитину, також у нього на утримання є ще одна дитина. Щодо договору позики, він був повернутий під час їх спільного проживання, та витрачені на потреби сім'ї, в тому числі і позивачкою.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Сторони зареєстровали шлюбу 11.11.2011 року, в Центрально-Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1029 (а.с.5).

Від шлюбу народилась син - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_1.

Судом встановлено, що між подружжям тривалий період часу виникали непорозуміння та спільне життя в них не склалось у зв'язку з різними поглядами на життя. Вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбні стосунки з березня 2017 року. На даний час син проживає з матір'ю, яка належним чином виконує свої батьківські обов'язки.

Відповідно до стст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Крім того, судом встановлено, дитина на даний час проживає з матір'ю, яка належним чином виконує свої батьківські обов'язки. Відповідач погоджується надавати добровільну матеріальну допомогу на утримання та виховання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. щомісяця.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Оскільки малолітній син проживає з матір'ю, батько - відповідач по справі зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на її утримання та виховання. Враховуючи, відсутність домовленостей між батьками щодо утримання дитини аліменти підлягають стягненню за рішенням суду.

Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Враховуючи вищевикладене та матеріальне становище платника аліментів, який має на утримання ще одну дитину, що підтверджується свідоцтвом про народження та договором про участь у вихованні та утримання дитини, та інші обставини, що мають істотне значення при вирішенні даного спору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини, щомісячно, в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.07.2017 року до досягнення ОСОБА_8 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до свідоцтва про право власності квартира АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3, яку придбано на підставі договору про участь у ФФБ виду А «Молодіжний квартал» №66083 від 16.07.2013 року.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст.368 ЦК України.

Згідно ст. ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ст.ст.69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до роз'ярень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суд, вислухавши учасників, які приймали участь у справі, дослідивши доказі по справі, з'ясувавши обставини справи приходить до висновку, що квартира була придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі і є об'єктом права спільної сумісної власності, а тому суд вважає, що в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частину квартири.

Вимоги щодо виділити відповідачу у власність право вимоги на отримання грошових коштів за договором позики від 24.04.2016р., укладеного між відповідачем та ОСОБА_4 у сумі 700 000 грн., не підлягають задоволенню, оскільки допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 підтвердила факт повернення даних коштів в кінці 2016 року та на початку 2017 року.

На підставі викладеного та керуючись стст. 7, 21, 24, 60, 70, 110, 112, 180, 182, 184 Сімейного кодексу України, 9,150, ЖК України, ст.ст. 5, 7, 10, 13, 77, 81, 141, 209, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, 16, 328, 392 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя - задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований у Центральному міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області 11 листопада 2011 року, актовий запис № 1029.

Стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 17.07.2017 року до досягнення ОСОБА_8 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 38,11 кв.м., житловою площею 17,2 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 38,11 кв.м., житловою площею 17,2 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5440 гривень

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: