Провадження № 2/161/153/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Олексюка А.В.,

при секретарі - Шолом С.І.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Бутулай І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання права власності, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області про визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.09.2004 року рішенням господарського суду Волинської області за ним визнано право власності на незакінчене будівництвом приміщення виробничої майстерні по АДРЕСА_1, готовністю на 77 %, площею 266,1 кв.м.

Будучи власником незавершеного будівництва ним було проведено будівельні роботи по його завершенню, за результатами якого було влаштовано міні-пекарню та магазин по АДРЕСА_1.

14.09.2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2004 року йому було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 загальною площею 0,0985 га для обслуговування міні пекарні та магазину.

Після завершення будівництва 23.03.2016 року ним був виготовлений технічний паспорт, відповідно до якого загальна вартість будинку становить 350617 грн.

Однак, як згодом з'ясувалось, проведені ним роботи з завершення будівництва міні пекарні та магазин є самовільним будівництвом.

З метою прийняття в експлуатацію та подальшого оформлення права власності на вказане нурухоме майно, він подав до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області декларацію про готовність до експлуатації самочинно збудованого об'єкта.

Проте, повідомленням Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області від 26.12.2016 року № 1003-3.7/3252-16 йому було відмовлено в реєстрації зазначеної декларації з підстав, що подана неповна інформація, найменування закінченого будівництвом об'єкта не відповідає рішенню суду від 14.09.2004 року про визнання прва власності на незакінчене будівництво приміщення виробничої майстерні, а необхідно надати рішення суду про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт міні-пекарні та магазину по АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що з огляду на дані обставини, позбавлений можливості в установленому законом порядку подати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації та оформити право власності.

Просить суд визнати за ним право власності на вищевказаний збудований об'єкт «Міні-пекарня та магазин по АДРЕСА_1», загальною площею 281,4 кв.м.

Ухвалою суду від 07.12.2017 рокузамінено первісного відповідача на належного відповідача - Державну архітектурно-будівельну інспекцію України.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з підстав, викладених в позовній заяві. Просив суд позов задовольнити. Крім того, неодноразово вказував, що з даним позовом ОСОБА_3 звертається як фізична особа.

Представник відповідача Бутулай І.І. в судовому засіданні позов не визнала. Просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладних в письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 14.09.2004 року рішенням господарського суду Волинської області за ОСОБА_3 визнано право власності на незакінчене будівництвом приміщення виробничої майстерні по АДРЕСА_1, готовністю на 77 %, площею 266,1 кв.м. (а.с. 32).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2004 року, Торчинською селищною радою 14.09.2006 року ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,0985 га для обслуговування міні пекарні та магазину в смт. Торчин Луцького району (а.с. 4, 82).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 як власник незавершеного будівництва провів будівельні роботи по його завершенню, за результатами якого було влаштовано міні-пекарню та магазин по АДРЕСА_1.

Актом позапланової перевірки дотримання вимог містобудівного законодавства від 24.02.2017 року встановлено, що вищевказане будівництво проводилось без дозволу на виконання будівельних робіт, чим порушено абз. 3 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про основи містобудування».

Відсутність дозволу на виконання будівельних робіт також підтверджується постановою по справі про адміністративне правопорушення № 98 від 01.03.2017 року, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 850 грн., який сплачено позивачем згідно квитанції ПАТ «Приватбанк» від 01.03.2017 року №0.0.717275004.1.

Повідомленням Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області від 26.12.2016 року № 1003-3.7/3252-16 ОСОБА_3 було відмовлено в реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації міні пекарні та магазину по по АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що подана неповна інформація, найменування закінченого будівництвом об'єкта не відповідає рішенню суду від 14.09.2004 року про визнання права власності на незакінчене будівництво приміщення виробничої майстерні, а необхідно надати рішення суду про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт міні-пекарні та магазину (а.с. 11).

За змістом статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з частиною 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 3 статті 376 ЦК України визнано, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На підставі частини 3 статті 376 ЦКУкраїни суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина 3 статті 375 ЦК України).

Крім того, відповідно до частини 1 статті 41 Закону України від17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон № 3038-VI) державний архітектурно-будівельний контроль визначено як сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм державних стандартів і правил.

Державний архітектурно - будівельний контроль здійснюється Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами.

Виконання будівельних робіт дозволяється після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об'єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1) (стаття 34 Закону № 3038-VI).

Згідно з статтею 9 Закону України від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність» будівництво об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом № 3038-VI.

За змістом статті 26 Закону № 3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Таким чином, під належним дозволом слід розуміти передбачене ст. 34 Закону №3038-VI повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначений статтями 29, 31 вищевказаного Закону, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 24, 30 цього Закону.

Проведення технічної інвентаризації та обстеження, проведених на замовлення позивача, на якому ґрунтуються вимоги позивача, не є підставою для визнання права власності на самочинне будівництво судом.

Оскільки на час розгляду справи у позивача відсутні дозвільні документи на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, визнання права власності на такий об'єкт нерухомого майна, суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів від 13 квітня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Згідно з частиною 1 ст. 39 Закону № 3038-VI прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Частиною 8 ст. 39 Закону № 3038-VI експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Таким чином, єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об'єкту до експлуатації та прийняття в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти є Інспекція державного архітектурно - будівельного контролю.

Отже, враховуючи, що дозвільний документ та проектна документація на самовільне будівництво відсутня, споруда в експлуатацію не введена, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись, ст.ст. 4, 10, 11, 12, 13,76, 78, 79, 80, 133, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 1, 13, 16, 321, 328, 331, 509, 629 ЦК України, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29.05.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк