ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року

м.Суми

Справа №591/6681/17

Номер провадження 22-ц/788/828/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Біляєвої О. М. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2;

третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради;

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 березня 2018 року в складі судді Кривцової Г.В., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 13 березня 2018 року,

в с т а н о в и в:

20 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, уточнивши його в подальшому, мотивуючи тим, що з відповідачем вони мають спільну дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони однією сім'єю не проживають, дочка проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні.

З метою оздоровлення дитини, а також її всебічного розвитку, вона бажає поїхати разом з нею на відпочинок за кордон, а також відвідати своїх родичів, які проживають на території Російської Федерації.

Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати письмовий дозвіл на виїзд дитини за кордон, але відповідач їй в цьому відмовляв.

Просила надати дозвіл малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасовий виїзд за межі України до Арабської Республіки Єгипет з 15 березня 2018 року до 08 квітня 2018 року; до Республіки Туреччина з 01 червня 2018 року до 30 червня 2018 року; до Російської Федерації з 01 липня 2018 року до 31 липня 2018 року; до Французької Республіки з 06 серпня 2018 року до 19 серпня 2018 року; до Грузії з 25 жовтня 2018 року до 08 листопада 2018 року.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 березня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, задоволено частково.

Надано дозвіл неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України до країн:

Республіка Туреччина на період з 01 червня 2018 року до 30 червня 2018 року;

Республіка Франція на період з 06 серпня 2018 року до 19 серпня 2018 року;

Грузія на період з 25 жовтня 2018 року до 08 листопада 2018 року

без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2, в супроводі матері ОСОБА_1

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про надання дозволу малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації в період з 01 липня 2018 року до 31 липня 2018 року у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги.

При цьому зазначає, що під час їх подорожі до Російської Федерації в 2017 році жодних проблем чи ускладнень під час перетину кордону з Російською Федерацією у неї не виникло. Вважає припущенням суду щодо ймовірності впливу з боку спецслужб Російської Федерації з використанням дитини на відповідача, як на працівника правоохоронного органу, безпідставними та необґрунтованими.

Відповідач має ще одну дочку від першого шлюбу, 1999 року народження. Так, у 2015 році вона вступала до навчального закладу, що знаходиться в м. Москва Російської Федерації. Станом на 2015 рік - рік вступу її на навчання, вона була неповнолітньою. Відповідач працював в правоохоронних органах, але при цьому надавав згоду на виїзд дочки до Російської Федерації строком на 1 рік і будь-яких ризиків щодо безпеки дочки під час її виїзду не вбачав.

Крім того, заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 травня 2017 року в іншій справі вже надавався дозвіл на виїзд позивача разом з дочкою ОСОБА_3 до Російської Федерації.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно з свідоцтвом про народження, НОМЕР_1, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Неповнолітня ОСОБА_3 документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 12).

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 травня 2017 року у цивільній справі № 591/1404/17 надано дозвіл неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасовий виїзд за межі України до Туреччини на відпочинок в період з 01 травня 2017 року до 01 липня 2017 року; до Російської Федерації з 01 липня 2017 року до 31 серпня 2017 року у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 14-15).

З копій свідоцтва про народження та паспортів ОСОБА_1 вбачається, що в ст. Павловська Павловському районі Краснодарського краю Російської Федерації проживають ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які є родичами позивача, а саме: двоюрідний брат з дружиною та дитиною (а.с. 48-50).

Відповідно до копії графіку щорічних відпусток працівників сектору митного оформлення «Тростянець» митного поста «Центральний» Сумської митниці на 2018 рік, щорічна основна та додаткова відпустки відповідача ОСОБА_2 на 2018 рік заплановані на липень та березень 2018 року (а.с. 90).

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 мотивоване тим, що батько дитини є працівником правоохоронних органів України, а тому виїзд його дитини за межі України до Російської Федерації може суперечити інтересам та безпеці самої дитини, оскільки є ймовірність впливу з боку спецслужб Російської Федерації з використанням дитини на відповідача. Крім того, відповідач надав докази того, що у березні та липні 2018 року у нього заплановані відпустки і він матиме можливість особисто спілкуватися з дочкою в цей період.

Такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 2, 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами), передбачено оформлення паспорта/проїзного документа дитини на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч її інтересам.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у наданні дозволу на виїзд дитини до Російської Федерації ґрунтується на законі, відповідає виключно інтересами дитини, оскільки такий виїзд не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а саме до Російської Федерації на такий період, як зазначає позивач, без згоди батька грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження дочки, умови проживання та інші обставини стосовно неї, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 Сімейного кодексу України, положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим.

Крім того, ОСОБА_2 наданий суду графік відпусток на 2018 рік, з якого вбачається, що у липні 2018 року у нього запланована відпустка, в той час, як мати дитини планує виїхати з нею до Російської Федерації. В такому випадку батько дитини буде позбавлений можливості особисто спілкуватися з дочкою в цей період.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач надавав у 2015 році дозвіл на виїзд його дочки від першого шлюбу ОСОБА_8 до Російської Федерації, яка на той час була неповнолітньою, не впливають на правильність висновку суду першої інстанції у справі, яка переглядається.

Позивачем не обґрунтовано необхідність виїзду дитини до Російської Федерації, не зазначено, де вона має намір проживати та належність умов проживання для дитини.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Надання ОСОБА_1 апеляційному суду доказів бронювання пансіонату «Радуга» в м. Геленжик Краснодарського краю РФ з 01 червня до 15 червня 2018 року та «Приморье SPA Hotel &aпр; Wellness» з 15 червня до 30 червня 2018 року, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ці докази не були предметом розгляду в суді першої інстанції, апеляційна скарга ними не мотивована, а суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, тому вони знаходяться поза межами розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю. Кононенко

О.М. Біляєва

В.І. Криворотенко