Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 630/720/15-ц

провадження № 61-9365св18

Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 10 березня 2016 року у складі судді Зінченка О. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року у складі колегії суддів: Бездітка В. М., Коровіна С. Г., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування заявлених вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 10 квітня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір, за яким ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 7 120 грн. Відповідач належним чином не виконувала умови договору та порушувала взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість в сумі 28 483,28 грн, яка складається з: 7 118,85 грн - заборгованості за кредитом; 16 523,51 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом; 4 840,92 грн - заборгованості за пенею та комісією. Від вказаної суми банк відняв суму в розмірі 13 832,41 грн, що складається з: 7 118,85 грн - заборгованості за кредитом; 4 820,12 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом; 996,66 грн - заборгованості комісією за користування кредитом, 250 грн - штрафу (фіксованої частини), 646,78 грн - штрафу (процентної складової), яка була стягнута з відповідача рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 травня 2012 року, та нарахував штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 910,29 грн. У зв'язку з викладеним та з урахуванням уточнених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за кредитним договором від 10 квітня 2008 року в розмірі 16 575,03 грн та судові витрати в сумі 1 218 грн.

Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 10 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, нарахування платежів на суму заборгованості після ухвалення рішення суду про стягнення такої заборгованості, можливе лише в разі невиконання судового рішення. Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 травня 2012 року не виконано, чим позбавив суд можливості встановити правомірність нарахування процентів, пені та штрафів на суму заборгованості.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 10 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

У червні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевий та апеляційний суди здійснили формальний розгляд позовних вимог та апеляційної скарги відповідно, оскільки зі змісту рішення та ухвали не вбачається додержання та виконання судами вимог процесуального закону щодо з'ясування/оцінки предмета заявленого банком позову (у якому відсутні вимоги про стягнення сум, що були стягнуті попереднім судовим рішенням) та доказу у вигляді розрахунку заборгованості (з якого встановлюється відсутність будь-яких надходжень на погашення кредитної заборгованості з дати ухвалення попереднього судового рішення).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2016 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Люботинського міського суду Харківської області.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу № 630/720/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзиви на касаційну скаргу не надійшли.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Установлено, що 10 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено договір шляхом підписання заяви позичальника, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 1 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості. Підписавшизаяву позичальника, ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Пунктом 6.5 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його користування, за перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, неналежне виконання (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Судами встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що у зв'язку з неналежним виконанням умов укладеного між сторонами договору станом на 30 листопада 2015 року у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 28 483,28 грн, яка складається з: 7 118,85 грн - заборгованості за кредитом; 16 523,51 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом; 4 840,92 грн - заборгованості за пенею та комісією. Віднявши від вказаної суми 13 832,41 грн, які були стягнуті з відповідача рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 травня 2012 pоку, банк визначив розмір заборгованості в сумі 13 205,73 грн. До цієї суми банком додані штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, а саме фіксованої частини в розмірі 250 грн та процентної складової врозмірі 777,38 грн. Отже, загальна сума заборгованості за вимогами банку становить 16 575,03 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 травня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» у Дзержинському районі міста Харкова, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 13 832,41 грн задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 квітня 2008 року в розмірі 13 632,41 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 138,32 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. Всього стягнуто 13 890,73 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» у Дзержинському районі міста Харкова та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 квітня 2008 року у розмірі 200 грн.

Судами встановлено, що на підтвердження заявлених вимог банком до позовної заяви додано розрахунок заборгованості за договором від 10 квітня 2008 року, укладеним між сторонами, станом на 30 червня 2015 року.

14 грудня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уточнило позовні вимоги та надало розрахунок заборгованості за договором станом на 30 листопада 2015 року.

Судом першої інстанції було визнано явку представника позивача до суду для надання пояснень та обґрунтування заявлених вимог обов'язковою, однак він в судові засідання не з'явився, правом надати суду пояснення та подати докази на підтвердження своїх вимог не скористався, тому місцевий суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року),суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судами встановлено, що з наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунків неможливо визначити правильність нарахування розміру заборгованості відповідача за кредитним договором за всіма його складовими.

Наданий банком розрахунок заборгованості проведений за період з 10 квітня 2008 року по 30 листопада 2015 року, тобто із включенням періоду, за який заборгованість вже стягнута з відповідача рішенням суду. В кінці розрахунку зазначена сума боргу за мінусом суми, стягнутої судовим рішенням. Для надання суду роз'яснень з приводу поданого доказу представник банку в судове засідання не з'явився.

Відомостей про стадію виконання рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 травня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що ним були надані відповідні докази на підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості з урахуванням стягнутої рішенням суду суми боргу, є необґрунтованими, оскільки наданий банком розрахунок судами визнано неналежним, для з'ясування обставин справи місцевим судом було визнано явку представника банку обов'язковою, однак вказана вимога була проігнорована позивачем, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи щодо здійснення судами формального розгляду позовних вимог та апеляційної скарги є безпідставними, оскільки банк не скористався наданими йому процесуальними правами для доведення заявлених вимог, у результаті чого судами ухвалено рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний