Провадження № 22-ц/773/584/18 Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 року місто ОСОБА_1

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Русинчука М.М.,

суддів Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення трьох відсотків річних,

за апеляційною скаргою відповідача публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду від 29 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідачем публічним акціонерним товариством комерційним банком (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» йому було відкрито картковий рахунок Gold в доларах США №640482. На зазначеному рахунку знаходяться грошові кошти в розмірі 15 794,52 доларів США.

Позивач вказував, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 10 березня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2015 року, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь грошові кошти, які містяться на картковому рахунку №640482 в сумі 15 794,52 доларів США.

Вказував, що на виконання рішення судом видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження. Однак, рішення суду не виконане, грошові кошти йому не повернуті. Зобовязання з повернення коштів є грошовим, а тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, є правові підстави для стягнення з відповідача трьох відсотків річних за період з 26 березня 2016 року по 12 листопада 2017 року, що становить за вказаний період 785,30 доларів США.

Пізніше позивач подав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій наведено розрахунок трьох процентів річних за період з 21 листопада 2017 року по 31 січня 2018 року, та відповідно до якого кількість прострочених днів становить 72 дні, а сума додатково нарахованих трьох відсотків річних 93,47 доларів США, у звязку з чим загальний розмір 3% річних за період з 26 березня 2016 року по 31 січня 2018 року становить 878,77 доларів США.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_4 з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 3% річних в розмірі 878,77 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 31 січня 2018 року становить 24 613,28 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 березня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 23 179,20 грн 3% річних за період з 26 березня 2016 року по 31 січня 2018 року, а також 640 грн судового збору.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивач ОСОБА_4 у поданому відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що банком прострочено виконання грошового зобовязання, а тому позивач ОСОБА_4 у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України має право на стягнення 3% річних за період з 26 березня 2016 року по 31 січня 2018 року, протягом якого йому грошові кошти не були повернуті.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з нормами матеріального права та встановленими у справі обставинами.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобовязаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення трьох відсотків річних. Ухвалено стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 20 197,90 грн трьох відсотків річних за період з 31 липня по 25 березня 2016 року (а.с.20-22).

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаним рішенням суду встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на імя позивача було відкрито картковий рахунок та видано картку для виплат Gold в доларах США №640482. На зазначеному картковому рахунку знаходяться грошові кошти в сумі 15 794,52 доларів США.

29 липня 2014 року позивач направив на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» електронний лист з проханням виплатити кошти з рахунку, на який 31 липня 2014 року отримав від відповідача відповідь про відмову у виплаті вказаних коштів у звязку з припиненням діяльності на території АР Крим і міста Севастополя.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 10 березня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2015 року, ухвалено стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» в користь ОСОБА_4Є грошові кошти, які містяться на картковому рахунку №640482 у сумі 15 794,52 доларів США та стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в сумі 2 490,42 грн (а.с.3-14).

На виконання цього рішення суду 25 березня 2015 року Луцьким міськрайонним судом видано виконавчий лист (а.с.15).

Постановою головного державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ ОСОБА_1 від 21 травня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа (а.с.16).

Місцевим судом також встановлено, що зазначені вище рішення суду банком не виконані, кошти ОСОБА_4 не повернуті. Дану обставину представник відповідача ні під час розгляду справи в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не заперечував.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобовязань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобовязанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобовязанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобовязання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення, та є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року за прострочення виконання згаданого грошового зобовязання за період з 31 липня по 25 березня 2016 року постановлено стягнути 20 197,90 грн 3% річних і це грошове зобовязання з повернення 15 794,52 доларів США на час ухвалення оскаржуваного рішення залишається невиконаним, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що банк за прострочення цього грошового зобовязання за наступний період з 26 березня 2016 року по 31 січня 2018 року (676 днів) зобовязаний сплатити на користь позивача 3% річних в сумі 878 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ (26,40 грн за 1 долар США) станом на день ухвалення рішення 29 березня 2018 року становить 23 179,20 грн (878 доларів США х 26,40 грн). Розмір 3% річних в доларах судом обрахований за формулою: 676 днів (період з 26 березня 2016 року по 31 січня 2018 року 1 рік 10 місяців 5 днів) х (3%/365) х 15 794,52 доларів США, з яким апеляційний суд погоджується.

Судом правильно зазначено в оскаржуваному рішенні, що еквівалент у національній валюті слід визначати не станом на 31 січня 2018 року як просив позивач у своїх вимогах, а станом на день платежу, як це передбачено ч. 2 ст. 533 ЦК України, яким в даному випадку є день ухвалення рішення суду в даній справі.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

У своїх доводах апеляційної скарги відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» покликається на правовий висновок, викладений у постанові ВСУ від 20 січня 2016 року в справі №6-2759цс15, згідно якого до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Вважає, що оскільки спірні правовідносини виникли у звязку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України).

Проте такі доводи колегією суддів до уваги не приймаються.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Отже, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу і наявність в даному випадку на виконанні рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача простроченої суми на дану обставину не впливає, оскільки ці кошти банком позивачу не повернуті. Позивач обґрунтовував свій позов наявністю невиконаного відповідачем грошового зобовязання з повернення розміщених на його рахунку в банку грошових коштів, а на невиконання згаданого рішення Луцького міськрайонного суду від 22 січня 2015 року посилався як на факт, який доводить факт прострочення відповідачем грошового зобовязання у період, за який він просить стягнути 3% річних.

Твердження відповідача про порушення судом норм процесуального права, яке полягає в тому, що в розглядуваній справі не проведено підготовче засідання, є неспроможними, оскільки провадження у зазначеній справі відкрите 04 грудня 2017 року за нормами ЦПК України в редакції 2004 року, які не передбачали обовязкового проведення підготовчого засідання.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним субєктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 29 березня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: