Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 210/4551/16-ц

провадження № 61-7036зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н .О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представники позивача - ОСОБА_4,

відповідач - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Кривому Розі Дніпропетровської області,

представники відповідача: Кіковка Станіслав Вікторович, Бершадська Людмила Станіславівна,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, за заявою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про перегляд рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі - Відділення Фонду) про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що у 2005 році йому було встановлено професійне захворювання у зв'язку із порушенням роботодавцем статті 153 КЗпП України. Актом розслідування професійного захворювання № 1 форми П-4 від 14 лютого 2005 року, а саме пунктом 19 повність підтверджено вину роботодавця. Вказував на те, що висновком МСЕК від 04 квітня 2005 року йому первинно встановлено 70 % втрати професійної працездатності та 2-гу групу інвалідності. Починаючи з 2008 року висновком МСЕК йому безстроково встановлено 60 % втрати професійної працездатності та 3-тю групу інвалідності. Основний діагноз професійного захворювання: радилокупатія попереко-крижова білатеральні зі стійким больовим синдромом вираженим статико-динамічними порушеннями, помірним парезом ступнів з перевагою ураження зліва. Вказував, що він втратив здоров'я, працездатність, змушений переносити хронічні фізичні болі, тим самим йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив у 191 400 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Відділення Фонду на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн без утримання податку з доходів фізичних осіб. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Відділення Фонду на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року.

У липні 2017 року Відділення Фонду звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року.

У заяві Відділення Фонду просить скасувати судові рішення першої, апеляційної та касаційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального Кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЦПК України 2004 року), підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме - положень Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Також Відділення Фонду просить надати відстрочку виконання рішення.

Для прикладу наявності зазначеної підстави перегляду судових рішень Відділення Фонду надало ухвалу Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, пов'язаним з трудовим каліцтвом, якою касаційну скаргу ОСОБА_9 відхилено і залишено без змін рішення апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

05 січня 2018 року Верховним Судом України передано цивільну справу і заяву Відділення Фонду про перегляд рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2018 року справу призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що висновком МСЕК від 04 квітня 2005 року, позивачу первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності 70 % та 2-га група інвалідності з повторним оглядом 01 березня 2006 року, відповідно до висновком МСЕК від 17 березня 2008 року позивачу повторно встановлено втрату працездатності 60 %, 3-тя група інвалідності з 01 квітня 2008 року, безстроково.

Згідно з Актом про розслідування професійного захворювання за формою П-4 № 1 від 14 лютого 2005 року, виявлено, що ОСОБА_3 протягом 28 років 4 місяців працював під впливом шкідливих факторів, супроводжуючих технологічний процес, внаслідок чого виникло професійне захворювання у вигляді радилокупатія попереко-крижова білатеральні зі стійким больовим синдромом вираженим статико-динамічними порушеннями, помірним парезом ступнів з перевагою ураження зліва. Причиною професійного захворювання позивача є багаторічна праця в умовах важкої праці, вимушеної робочої пози, вібрації.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний та касаційний суд, посилаючись на статті 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», виходив з того, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача до 01 січня 2006 року, а тому спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, що було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, яке настає з дня встановлення потерпілому висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Встановивши, що актом огляду МСЕК ОСОБА_3 було встановлено ступінь втрати професійної працездатності 04 квітня 2005 року, дійшов висновку, що відповідальність за відшкодування моральної шкоди покладається саме на Фонд.

Разом з тим, у наданій для порівняння вищезгаданій ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року суд касаційної інстанції виходив з того, що відповідно до положень частин сьомої, восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV (у редакції, чинній з 01 січня 2015 року) обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладено на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 11 жовтня 2016 року, тобто після набрання чинності вказаним Законом, тому він не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, саме положень Закону № 1105-XIV,що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з наступного.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що:

відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1);

у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21);

за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28);

моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм Закону від 23 вересня 1999 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, в Закон від 23 вересня 1999 року внесені зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Згодом, Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» було викладено у новій редакції Закон № 1105-XIV, в тому числі було змінено назву вказаного Закону на «Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Зазначений Закон № 1105-XIV у новій редакції з назвою Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

У справі, яка переглядається, суди виходили з того, що частина восьма статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, яка набрала чинності з 01 січня 2015 року, не застосовується до спірних правовідносин, оскільки згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Однак такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Судами встановлено, що з позовом до Відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві, ОСОБА_3 звернувся 11 жовтня 2016 року. З цього часу між сторонами виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон № 1105-XIV в редакції, чинній з 01 січня 2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Фондом, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, надану заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, відхиляючи доводи відповідача про те, що Законом № 1105-XIV, який набрав чинності 01 січня 2015 року, саме на роботодавця покладено обов'язок з відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку, дійшов неправильного висновку про часткове задоволення позову про стягнення коштів на відшкодування моральної кошти з Відділення Фонду, не взявши до уваги, що ОСОБА_3 звернувся до суду після того, як Закон вже не передбачав відшкодування моральної шкоди Фондом.

Оскільки неправильне застосування судами зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення спору, то відповідно до частин першої та другої статті 360-4 ЦПК України

2004 року ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Що стосується заявленої Відділенням Фонду вимоги про надання відстрочки виконання рішення, то вона не може бути вирішена у межах розгляду заяви про перегляд судових рішень у цій справі в порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК України 2004 року, оскільки питання про застосування статей 380-382 цього Кодексу щодо порядку, умов та підстав відстрочки виконання рішення не входить до предмета даного судового розгляду.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частинами першою та другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Заяву Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антонеко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило