Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Шапко В.М.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідачі: Деснянська районна у м. Чернігові рада, ОСОБА_3, ОСОБА_4;

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_2;

оскаржується рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Деснянської районної у м. Чернігові ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, свідоцтв про право на спадщину,

прізвище судді: Рахманкулова І.П.; місце ухвалення рішення: м. Чернігів; дата складання повного тексту рішення: 28 лютого 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року позивач звернулась до суду з вимогами визнання недійсним розпорядження виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради від 22 лютого 2006 року №242 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5, визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру, виданого ОСОБА_5 виконкомом Деснянської районної у м. Чернігові ради 23.02.2006 на підставі розпорядження (наказу) виконавчого комітету №242 від 22.02.2006 року, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_4 на 5/6 часток квартири та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_3 на 1/6 частку спірної квартири.

Рішенням Деснянський районний суд міста Чернігова від 21 лютого 2018 року позов залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2000 грн витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 посилалась на те, що судом першої інстанції безпідставно не було застосовано п. 18 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 № 56, адже вона мала право на приватизацію спірної квартири, судом невірно було витлумачено зміст її заяви від 07 лютого 2006 року в якості доказу надання згоди на приватизацію квартири ОСОБА_5 без її участі. Також, судом не було досліджено належним чином копію довідки Чернігівського обласного управління Державного ощадного банку України від 27 січня 2006 року № 355, а також безпідставно стягнуто витрати на правничу допомогу, оскільки у справі відсутній акт прийому-передачу послуг, який має бути підписаним та міг би бути єдиним можливим доказом обсягу наданих послуг і виконаних робіт.

У відзиві на апеляційну скаргу, зазначалося про те, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Суд дійшов вірного висновку про законність приватизації ОСОБА_5 спірної квартири. Приватизація спірної квартири ніяким чином не порушила права позивача на реалізацію свого права на приватизацію в будь-який інший час, щодо будь-якого іншого майна.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, іших учасників справи та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно довідки про склад сім'ї наймача № 15 від 30.01.2006, виданої КП «ЖЕК-2», судом першої інстанції було встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 станом на 30.01.2006 року проживали ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 12.04.1973 року), та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 12.06.2003 року) (а.с.114).

Відповідно до ч.5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Зважаючи на вказані положення закону та беручи до уваги ту обставину, що станом на січень 2006 року ОСОБА_2 один раз приймала участь у приватизації житла державного житлового фонду, а саме, квартири АДРЕСА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 01 березня 1994 року (а.с.6), нею під час вирішення питання про приватизацію житла у спірній квартирі її батьком ОСОБА_5, було подано до органу приватизації 07.02.2006 року заяву про відсутність претензій щодо приватизації квартири її батьком одноособово, оскільки право на приватизацію вона використала та на підтвердження зазначеної обставини окрім копії згаданого свідоцтва, було подано довідку ВАТ «Державний ощадний банк» № 355 від 27 січня 2006 року про те, що житлові чеки на суму 4 грн 20 коп у приватизації державного майна нею було використано (а.с.7, 10).

Вказану заяву, виходячи з її змісту та факту прийняття цієї заяви відповідальним працівником органу приватизації від ОСОБА_2 особисто, ОСОБА_2 було підписано власноручно та усвідомлено і жодних доказів на підтвердження доводів її позову про те, що під час написання зазначеної заяви її було введено ОСОБА_5 в оману, у тому числі, шляхом здійснення психологічного тиску, позивачем подано суду першої інстанції не було.

Відповідно до заяви ОСОБА_5, до якої було додано всі необхідні документи: довідка про склад сім'ї та займані приміщення (Ф-4), документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанню у власність житла, довідка про прописку та житлові чеки (а.с.112), органом приватизації було видано розпорядження № 242 від 22.02.2006 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 заявником одноособово на праві приватної власності та видано свідоцтво про право власності на житло від 23.02.2006 року (а.с.12).

Оспорюючи розпорядження про приватизацію та свідоцтво про право власності, позивач посилалась на те, що органом приватизації не було враховано її право на приватизацію, відповідно до ст..5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", та роз»яснення щодо права на приватизацію, викладені у рішенні Конституційного Суду України у справі № 1-38/2010 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (справа про безоплатну приватизацію житла) № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 рік.

Втім, судом першої інстанції обґрунтовано не було взято до уваги зазначені посилання позивача, оскільки спірна квартира була приватизована її батьком одноособово безпосередньо з урахуванням її волевиявлення, та зважаючи на те, що рішення Конституційного Суду України у справі № 1-38/2010 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (справа про безоплатну приватизацію житла) № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 рік набрало чинності лише з дня його ухвалення Конституційним судом України.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, 21 грудня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Тарасенком P.O. було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_4, а саме, на 5/6 часток спірної квартири та 24 грудня 2016 року - свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_3, саме, на 1/6 частку.

Вказана квартира належала спадкодавцю ОСОБА_5 в цілому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 лютого 2006 року, виданого виконавчим комітетом Деснянської районної ради (а.с.144).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством.

Встановивши, що 07 лютого 2006 року ОСОБА_2 було подано заяву на ім'я голови виконкому Деснянської районної ради про те, що вона не буде мати претензій до приватизації квартири батьком без її участі, так як своє право на приватизацію вона використала за адресою: АДРЕСА_2 у 1994 році, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у неї волевиявлення щодо здійснення приватизації батьком одноособово та про відсутність підстав для задоволення заявлених нею вимог.

Доводи позивача про недослідження належним чином копії довідки Чернігівського обласного управління Державного ощадного банку України від 27 січня 2006 року № 355 в частині використання нею житлових чеків, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції така довідка досліджувалась та з її змісту вбачається, що видано її було саме ОСОБА_2 Питання використання позивачем житлових чеків, з урахуванням її волевиявлення щодо здійснення приватизації батьком одноособово, жодним чином не впливає на законність приватизації спірної квартири.

Доводи ОСОБА_2 про безпідставне стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 2000 грн не заслуговують на увагу, оскільки стягнення вказаної суми судових витрат було здійснено судом першої інстанції з урахуванням категорії складності справи, у відповідності з ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України та на підставі документально підтверджених витрат відповідача.

Рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 лютого 2018 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст виготовлений 29.05.2018 року.

Головуючий:Судді: