Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 566/1034/15-ц

провадження № 61-4650св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 30 листопада 2015 року у складі судді Лободзінського А. С. та рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 вересня 2016 року у складі суддів: Малько О. С., Ковалевича С. П., Шеремет А. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та відповідачем укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала банку в іпотеку належні їй на праві власності земельну ділянку загальною площею 0,075 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1, смт Млинів Рівненської області; житловий будинок одноповерховий з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, смт Млинів, Рівненська область, загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 37,2 кв. м в якості забезпечення виконання нею своїх зобов'язань перед відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» за кредитним договором від 04 липня 2007 року, за яким ОСОБА_1 одержала кредит в сумі 23 тис. доларів США.

20 травня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними з ПАТ «Кредитпромбанк», в тому числі за кредитним договором, стороною якого є ОСОБА_1

Внаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року складає 1 073 846 грн, із яких: тіло кредиту − 494 594 грн 35 коп., проценти - 579 252 грн 61 коп.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки.

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 30 листопада 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості у розмірі 1 073 846 грн, із яких: тіло кредиту − 494 594 грн 35 коп., проценти - 579 252 грн 61 коп., за кредитним договором від 04 липня 2007 року № 09/044/07-С, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,075 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1, смт Млинів, Рівненська область, житловий будинок одноповерховий з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, смт Млинів, Рівненська область, загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 37,2 кв. м. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 не виконала передбачених кредитним договором обов'язків з повернення кредиту та має заборгованість, наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. В іпотечному договорі відсутнє застереження щодо способу задоволення вимог кредитора про визнання права власності за кредитором на іпотечне майно, тому відсутні підстави для задоволення позову у цій частині.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 08 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, доповнено його резолютивну частину новим абзацом такого змісту: «Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені за ціною, встановленою за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що умовами іпотечного договору не встановлено спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, а встановлено лише можливість позасудового врегулювання (укладення договору між сторонами), за яким банк набуває право від свого імені продати майно і у встановленому законом порядку, або звернути стягнення на майно у встановленому законом порядку. Такий спосіб реалізації предмета іпотеки встановлено статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Суд першої інстанції, правильно вказавши у рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки в загальному порядку, в резолютивній частині рішення не зазначив спосіб реалізації цього предмета.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно пункту 4.4. іпотечного договору, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, передбаченим законодавством, в тому числі, шляхом звернення до суду. Змістом положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду. 01 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди встановили, що 04 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та відповідачем укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала банку в іпотеку належні їй на праві власності земельну ділянку загальною площею 0,075 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1, смт Млинів Рівненської області; житловий будинок одноповерховий з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, смт Млинів, Рівненська область, загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 37,2 кв. м в якості забезпечення виконання нею своїх зобов'язань перед відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» за кредитним договором від 04 липня 2007 року, за яким ОСОБА_1 одержала кредит в сумі 23 тис. доларів США.

20 травня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними з ПАТ «Кредитпромбанк», в тому числі за кредитним договором, стороною якого є ОСОБА_1

У пункті 4.1 договору іпотеки зазначено, що за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентами, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв'язку із простроченням виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором, витратами, пов'язаними зі зверненням стягнення на майно, та іншими витратами, обумовленими виконанням умов цього договору.

Згідно з пунктом 4.2 цього договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору або умов договору іпотеки.

У пункті 4.3 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.

Пунктом 4.4 цього договору передбачено, що у випадку, коли виконання пункту 4.3 договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, у т.ч. на підставі виконавчого напису нотаріуса, або звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Згідно з пунктом 4.5 договору іпотеки реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а в разі звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріусу - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 викладено висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду обґрунтовано тим, що згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, а права іпотекодержателя судами у справі захищено шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості доводів касаційної скарги та залишення судових рішень у справі без змін за статтею 410 ЦПК України.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 30 листопада 2015 року в незміненій при апеляційному розгляді справи частині та рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик