Справа № 214/2666/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 травня 2018 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Євтушенка О.І.,

секретар судового засідання - Бєлікова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 214/2666/16-ц

за позовною заявою представника ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_4

до ОСОБА_2, ОСОБА_5

про встановлення порядку користування квартирою, -

Представники сторін:

від позивача - ОСОБА_4

від відповідача - ОСОБА_6

За участю:

представника позивача - ОСОБА_4

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_5

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Представник позивача ОСОБА_4, діючи в інтересах та від імені ОСОБА_1, звернулася до суду з позовною заявою 04.05.2016 року, в подальшому уточнивши вимоги 17.11.2016 року (а.с.34), просила суд: встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_4 наступним чином: у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_7 залишити житлову кімнату площею 10.3 кв.м.; у користування іншим власникам залишити дві кімнати загальною площею 18 кв.м. разом з балконом та 12.8 кв.м. разом з лоджією; у загальному користуванні залишити кухню площею 8.8 кв.м., ванну кімнату - 2.3 кв.м., вбиральню - 1.2 кв.м., коридор 5.2 кв.м. та вбудовану шафу в коридорі.

В обґрунтування пред'явлених вимог зазначила, що 12.03.2009 року ОСОБА_1 разом з членами своєї сім'ї приватизували житлове приміщення, розташоване за адресою: вул. АДРЕСА_5 У ІНФОРМАЦІЯ_6 у неї народився син - ОСОБА_7, місце проживання якого вона зареєструвала в зазначеній квартирі, де вони проживали разом в одній з кімнат - найменшій за площею. Стосунки в родині були вкрай суперечливі, час від часу вона їздила на заробітки за кордон, а сина залишала разом зі своїм батьком ОСОБА_5 Власник 1/4 частини квартири - ОСОБА_2 (колишня дружина її батька) зняла в добровільному порядку з реєстраційного обліку місце проживання в житловому приміщенні, зареєструвавшись в іншому та фактично в квартирі не проживає. Не дивлячись на це, в силу свого складного характеру вона періодично навідує квартиру та встановлює свої правила і умови проживання в ній. У зв'язку з неможливістю вирішення питання спільного користування житловим приміщенням в мирному порядку, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав шляхом усунення перешкод у користуванні власністю із забороною ОСОБА_2 вчиняти дії, які обмежують права позивача на проживання в квартирі та користування нею на правах співвласника.

Не погоджуючись з пред'явленими вимогами, 06.07.2016 року відповідач ОСОБА_2 в порядку ст.128 ЦПК України (в редакції ЦПК України, діючій на той момент) подала заперечення проти позову (а.с.20), в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свою позицію по справі мотивувала тим, що вона є співвласником квартири, розташованої за адресою: вул. АДРЕСА_4 Іншими співвласниками квартири є ОСОБА_5 - її колишній чоловік, ОСОБА_9 та ОСОБА_1 З 2011 року та на даний момент ОСОБА_1 постійно мешкає на території Республіки Словенія, де одружилась та створила свою власну сім'ю. В позовній заяві ОСОБА_1 посилається на створення нею нестерпних умов для проживання їй та її синові ОСОБА_3, однак не конкретизовано, яким чином вона порушує права позивача та її сина на проживання в квартирі. Акцентувала увагу, що ОСОБА_1 протягом останніх більш ніж 5 років у квартирі постійно відсутня, добровільно обравши собі інше місце проживання за межами України. Відповідач не заперечувала, що іноді у неї виникають непорозуміння з онуком ОСОБА_3, однак з приводу його негативної поведінки та не здійснення догляду за домашньою твариною - собакою, яка проживає в його кімнаті, чим створює незручності для інших мешканців.

Присутня в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 пред'явлені уточнені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Суду пояснила, що співвласниками квартири №АДРЕСА_1, є ОСОБА_1, її батьки та сестра ОСОБА_9, яка померла, однак належну їй за життя частку в квартирі її спадкоємці не оформили, оскільки відсутність виділення часток цьому є перешкодою та потребує додаткових затрат на оплату послуг нотаріуса. Вказувала на доцільність визначення порядку користування квартирою з огляду на складні, неприязні, зневажливі стосунки між ОСОБА_1 та членами її родини - співвласниками житлового приміщення, оскільки позивач хоча і мешкає за кордоном, однак в силу наявних обставин має бажання у випадку приїзду на територію України мати можливість жити в квартирі, співвласницею якої вона є, а не винаймати помешкання. Мав місце випадок, коли ОСОБА_1 приїхала з-за кордону, але потрапити до квартири не змогла, оскільки між її сином ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виник конфлікт, для врегулювання якого навіть викликали працівників поліції. В 2016 році ОСОБА_1 змінила замок на дверях в квартирі, а ОСОБА_2 його навмисно зламала. На даний момент в кімнаті ОСОБА_1 мешкає її племінник ОСОБА_10, опікуном якого є ОСОБА_2 Вказувала, що на даний момент між племінником та позивачем існує домовленість з приводу користування кімнатою в квартирі, конфлікту стосовно цього між ними не існує.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, підтримавши позицію, викладену в запереченнях. Зазначила, що ніяких перешкод ОСОБА_1 ніхто зі співвласників квартири їй не чинить, оскільки тривалий час вона проживає за кордоном, до них не приїжджає, квартирою не користується та в ній не проживає, що виключає чинення нею будь-яким чином перешкод чи обмеження її прав як власника 1/4 частини житлового приміщення. За цих підстав, на думку відповідача, підстави для виділення часток та визначення порядку користування квартирою взагалі відсутні, як власне і спір між сторонами. В квартирі №АДРЕСА_1 вона постійно мешкає, хоча значиться зареєстрованою за іншою адресою. Мав місце випадок, коли по приїзду до м. Кривого Рогу з-за кордону ОСОБА_1 змінила замок на дверях до своєї кімнати, однак його вона не зламувала. З онуком ОСОБА_3 - сином позивача, який проживав в квартирі, у неї іноді виникають конфлікти, однак виключно через його негативну поведінку, прояв неповаги до інших мешканців. Перешкод в користуванні квартирою вона йому не чинила, він добровільно поїхав з матір'ю закордон 2 роки потому. Фактично конфліктна ситуація існує навколо прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_9 - сестри позивача, оскільки спадкоємці не можуть між собою знайти компроміс.

З урахуванням позиції відповідача та її відмови від представника ОСОБА_6, справу розглянуто за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_5 заперечував проти задоволення позову, надавши пояснення аналогічні поясненням ОСОБА_2 Зазначив, що ОСОБА_1 дійсно проживає за кордоном, до України не приїжджала останні 2 роки, а з 2016 року взагалі припинила виходити з ними на зв'язок.

Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи характер та предмет спору суд розглядає справу в порядку загального позовного провадження.

В ході розгляду справи сторонами заявлялись наступні клопотання:

-відповідачем ОСОБА_2 про виклик свідків від 06.07.2016 року (а.с.18), від якого відповідач в подальшому відмовилася;

-представником позивача ОСОБА_4 про витребування доказів від 06.12.2017 року (а.с.80), яке ухвалою суду від 06.12.2017 року задоволено частково (а.с.81);

-представником позивача про поновлення строку для зміни предмету позову, про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, про прийняття уточненого позову із зміною підстав та предмету, в задоволенні яких ухвалою суду від 17.05.2018 року, постановленою на місці, відмовлено.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів судом не вживались.

17.05.2018 року в судовому засіданні в порядку ст.268 ЦПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію учасників справи, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 Дніпропетровська область, на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5, ОСОБА_2, та їх донькам: ОСОБА_2 (дійсне прізвище - ОСОБА_6) ОСОБА_11, ОСОБА_2 (дійсне прізвище - ОСОБА_2) ОСОБА_12. Частки співвласників не виділені.

Квартира належить вказаним особам на підставі свідоцтва про право власності на житло №С-497 від 12.03.1996 року (а.с.7), набута ними у власність в порядку безоплатної приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та згідно з технічним паспортом (а.с.8-9) розташована на 9 поверсі 9 поверхового будинку, має загальну площу 62,4 кв.м., житлову площу 41,1 кв.м., складається з 3-х кімнат житловою площею 12,8 кв.м., 18,0 кв.м., 10,3 кв.м. відповідно, кухні - 8,8 кв.м., ванної кімнати - 2,3 кв.м., вбиральні - 1,2 кв.м., вбудованої шафи - 1,1 кв.м., коридору - 5,2 кв.м.

Співвласник квартири ОСОБА_5 значиться зареєстрованим та проживає в квартирі з 21.10.1983 року та по теперішній час, що підтверджується відповідними відмітками в його паспорті та визнано сторонами в ході розгляду справи.

Співвласник квартири ОСОБА_9 померла 01.03.2016 року, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_4 від 01.03.2016 року (а.с.55).

Дослідженням копії нотаріальної справи №880/2016 (номер у Спадковому реєстрі 59373281) слідує, що після її смерті права на прийняття належного їй за життя майна шляхом подання відповідних заяв у встановленому законом порядку 16.08.2016 року заявили її мати ОСОБА_2 та чоловік - ОСОБА_13 В свою чергу, батько спадкодавиці - ОСОБА_5 відмовився від своєї частки у спадщині на користь її сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, піклувальником якого є ОСОБА_2 на підставі рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №577 від 21.12.2016 року (а.с.83-120).

Станом на момент ухвалення рішення право власності на належну їй за життя частку в квартирі не переоформлено за спадкоємцями. Однак, виходячи з того, що спір у справі не стосується спадкових відносин після смерті ОСОБА_9, суд не надає їм оцінку, у зв'язку з чим вирішує спір виключно в межах заявлених вимог з дотриманням визначеного ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Інший співвласник - ОСОБА_2 з 24.09.2015 року та станом на момент розгляду справи значиться зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, однак фактично постійно проживає за адресою: АДРЕСА_6, що підтвердили в судовому засіданні вона, відповідач ОСОБА_5 та не оспорювала представник позивача.

Співвласник квартири ОСОБА_14 змінила прізвище на «ОСОБА_2» у зв'язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_15, зареєстрованим 09.08.2013 року Службою реєстрації актів цивільного стану м. Шмарьє при Йелшах, Республіка Словенія, що підтверджується Витягом з реєстру укладення шлюбів № MR/2013 в офіційно засвідченому перекладі на українську мову (а.с.6).

Відповідно до акту з місця проживання від 01.07.2016 року та відповідних відміток в паспорті на ім'я ОСОБА_1 (а.с.4-5, 19), позивач ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 з 29.06.1998 року, але фактично не проживає в ній з грудня 2011 року у зв'язку з переїздом на постійне місце проживання до Республіки Словенія; син ОСОБА_1 - ОСОБА_7 з 29.05.2016 року знаходиться з матір'ю за кордоном та в квартирі не проживає.

Факт переїзду малолітнього ОСОБА_7 до матері до Республіки Словенія також підтверджується довідкою з КЗШ №122 Криворізької міської ради від 01.08.2017 року за №603 і не оспорювався представником позивача в судовому засіданні (а.с.46).

Як вказувала представник позивача ОСОБА_4, підставою для її звернення до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_7, стало чинення їм перешкод ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_2, у зв'язку з наявними між ними ускладненими міжособистісними стосунками. У зв'язку з цим представник просить визначити порядок користування житловим приміщенням між співвласниками в заявленому нею порядку, аби її довірителі мали можливість безперешкодно користуватись квартирою в межах частки, що на них припадає в моменти повернення на територію України з-за кордону, де вони проживають дотепер.

Надаючи оцінки обґрунтованості пред'явлених вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15, ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення; юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття «спосіб захисту цивільних прав та інтересів». За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав (майнових, особистих немайнових) та інтересів, що приводяться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, порушення прав, свобод чи інтересів особи повинне бути реальним, дійсним та існувати на момент її звернення до суду.

При цьому, матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає в першочерговому з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Процесуально-правовий аспект захисту прав полягає у здійсненні їх захисту способом, визначеним законом. У зв'язку з цим важливим є з'ясування питання щодо того, про який саме захист прав та від яких конкретно порушень йдеться.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 переслідувала за мету захист житлових прав ОСОБА_1 та її сина, реалізація яких є паралельною із захистом права власності на квартиру, яка перебуває у спільній сумісній власності декількох співвласників.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у Постанові від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до положень ст.ст.16, 3863, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права.

Пред'явлення вимог про визначення порядку користування житловим приміщенням визначають гарант на підставі судового рішення реалізації прав співвласників на користування житлом, у зв'язку з чим ключовими в цьому випадку є наявність суперечностей у користуванні житлом та на підставі якого права їм належить житло. В рамках вирішення спору, який виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_5, спірне житло належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У випадку, якщо майно перебуває у власності громадян, вирішення порядку користування ним відбувається з урахуванням приписів ст.ст.358, 360, 369, 370 ЦК України.

Відповідно до ст.358 ЦПК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.179 ЖК УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992 року (із змінами та доповненнями, далі за текстом - Правила).

Як слідує з п.13 Правил, спори, що виникають під час користування приміщеннями квартир, житлових будинків, розв'язуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку.

Аналіз вказаних норм в їх сукупності свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

В ході судового розгляду встановлено, що фактично в квартирі №АДРЕСА_3постійно проживають її співвласники ОСОБА_5 та ОСОБА_2, неповнолітній ОСОБА_10 - син ОСОБА_9, піклувальником якого є ОСОБА_2; інший співвласник ОСОБА_1 проживає за кордоном тривалий час, де створила власну сім'ю, що також підтвердила її представник ОСОБА_4 Співвласник ОСОБА_9 померла, право власності на належну їй за життя частку в квартирі ніхто зі спадкоємців не оформив.

Присутні в судовому засіданні відповідачі вказували на відсутність між сторонами спору з приводу користування житловим приміщенням, що виключає доцільність визначення порядку користування ним за судовим рішенням, оскільки позивач та її син проживають за кордоном, зв'язок з ними не підтримують, в моменти їх перебування на території України жодних перешкод в користуванні квартирою їм ніхто не чинив.

Суд приймає до уваги такі доводи відповідачів, оскільки представником позивача не надано жодних доказів в підтвердження дійсності чинення ними перешкод ОСОБА_1 та її синові в користуванні квартирою. Поміж іншим, присутня в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 не заперечувала той факт, що до 2016 року син позивача - ОСОБА_7 проживав в АДРЕСА_2, а в подальшому переїхав за кордон до матері. При цьому, представником не надано доказів, які б свідчили про те, що переїзд як ОСОБА_1, так і її сина за кордон був спровокований неправомірними діями відповідачів.

Посилання представника позивача на виникнення між сторонами міжособистісних конфліктів, наявність неприязних стосунків як на підставу для визначення порядку користування житловим приміщенням у випадку повернення ОСОБА_1 до України з метою забезпечення їй можливості проживання в квартирі є свідченням заявлення вимог на майбутнє аби усунути загрозу його порушення, в той час як цивільне судочинство здійснюється шляхом захисту прав від дійсних порушень, а не на майбутнє. Крім того, хоча відповідачі в судовому засіданні й не заперечували виникнення між ними та ОСОБА_7 конфліктів, однак вони виникали лише на ґрунті побутових питань і не призводили до обмеження ні його прав, ні прав ОСОБА_1 як співвласника. Доказів зворотного представником позивача в обґрунтування доведеності пред'явлених вимог суду не надано.

Позаяк, в ході судового розгляду відповідач ОСОБА_2 вказувала, що на даний момент в кімнаті площею 10.3 кв.м., яку представник позивача просить виділити в користування ОСОБА_1 та її сина, проживає племінник позивача - неповнолітній ОСОБА_16, піклувальником якого є ОСОБА_2, оскільки право на користування квартирою за ним закріплене на підставі рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №577 від 21.12.2016 року. Присутня в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 вказувала на наявність між ним та ОСОБА_1 усної домовленості з приводу користування цією кімнатою та відсутність порушень її прав фактом проживання в кімнаті племінника.

Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність між співвласниками спору з приводу користування квартирою АДРЕСА_2 Дніпропетровська область, наявність домовленості стосовно користування кімнатою, яку позивача просить суд їй виділити в користування, недоведеність дійсності порушення її прав відповідача та фактичне заявлення вимог на майбутнє, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує відмову в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з чим пронесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 90, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355, п.п.9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про встановлення порядку користування квартирою - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2

Відповідач-1: ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2

Відповідач-2: ОСОБА_5, РНОКПП НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2

Повне судове рішення складено 25.05.2018 року.

Суддя Євтушенко О.І.