Справа№592/6983/17
Провадження №2/592/129/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м.Суми у складі:

головуючого судді Чернобая О.І.,

за участю секретаря судового засідання Трофименко В.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд поновити їй строк звернення до суду щодо визнання недійсним договору дарування від 15.07.2004 року; визнати недійсним договір дарування квартири №АДРЕСА_1, уладений між нею та відповідачем, який посвідчений 15.07.2004 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстраційним номером: 6459485, а також скасувати реєстрацію права власності на квартиру №АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 проведену на підставі договору дарування від 15.07.2004 року.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначила, що у 2004 році після значного погіршення стану здоровя, тривалого лікування в медичних закладах тяжких хвороб, її племінник відповідач по справі, умовив на укладення з ним договору, за яким він буде довічно доглядати та матеріально утримувати її та житло (квартиру №АДРЕСА_1). У нотаріуса кожен особисто підписав договір, за яким їй гарантується довічне утримання та піклування. Ключі від квартири позивачка відповідачеві не передавала. Після укладення договору відповідач пообіцяв, після вирішення своїх нагальних проблем проживати зі своєю родиною у неї. Але тривалий час відповідач на контакт з нею не виходить, її не утримує, у квартирі зовсім не з'являється і не проживає. У той же час вона як і раніше проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та самостійно до 2017 року укладала договори про виконання робіт та надання послуг, що пов'язані з утриманням цього житла. Особисті рахунки по квартирі оформлені лише на неї і вона за власні кошти її утримує, вчасно сплачує житлово-комунальні послуги. Позивачка тяжко переживає, що своїми діями відповідач порушив свої зобов'язання перед нею щодо догляду та матеріального утримання, тому з того часу неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні в медичних установах. У лютому 2017 року позивачка вдома не змогла знайти документів на квартиру. Тому вимушена була звернутись до КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» СМР за інформацією і за її замовленням було виготовлено технічний паспорт на квартиру. 03.04.2017 року позивачка отримала від БТІ довідку-характеристику та копію договору дарування квартири від 15.07.2004 року№1274, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу за реєстраційним номером 6459485, з яких вона фактично дізналась, що 29.12.2012 року право власності на її квартиру зареєстровано за відповідачем. Таким чином, позивачка зрозуміла, що уклала договір дарування, помилившись щодо природи правочину, оскільки мала на меті укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. У звязку з чим вона змушена була звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав викладених вище.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, вважає їх такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства та не обґрунтовані належними доказами, пояснивши, що позивачем пропущений строк позовної давності, відповідач не був присутнім при укладенні договору дарування, його представляла інша особа за довіреністю. З цих причин відповідач не міг впливати на позивачку з метою змусити її вчини будь-які дії проти її волі та на свою користь, або ввести позивача в оману чи ошукати її іншим чином. Крім того, відповідач не мав наміру найближчим часом змінювати місце проживання, оскільки постійно проживав на час укладення договору у м.Кострома, РФ. До того ж, право власності на квартиру було зареєстроване відповідачем у встановленому законом порядку 23.07.2004 року, відповідно до ст.ст.334, 722 ЦК України і з цього часу є власником подарованої квартири. Також зазначив, що між позивачем та відповідачем багато років і до останнього часу існували добрі родинні стосунки. Причиною їх зіпсування стало те, що квартирою позивачки зацікавились адепти секти свідків ОСОБА_6, членом якої є позивачка та мають намір заволодіти цим майном. Тому з цих підстав відповідач позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення та у задоволенні позову просить відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, надіслала до суду заяву, в якій просила судове засідання проводити за її відсутності. У своєму відзиві на позовну заяву зазначила, що вона посвідчила договір дарування від 15.07.2014 року №1274 між позивачкою та відповідачем, в інтересах якого за довіреністю діяла ОСОБА_7, у відповідності до законодавства України та Інструкції про вчинення нотаріальних дій. При посвідченні договору дарування була перевірена дієздатність осіб, що звернулись для посвідчення нотаріальної дії, здатність цих осіб усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її юридичних наслідків, а також відповідність волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, ОСОБА_1 на праві власності належала квартира №41 за адресою: м.Суми, вул.4-та Продольна, буд.76, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 24.05.1993 року /а.с.142/.

Як вбачається з виписки з медичної карти стаціонарного хворого №1780 ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у КЗ СОР «Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни» у період часу з 02.06.2004 року по 29.06.2004 року з діагнозом церебральний атеросклероз 2 ст., змішаного генезу (атеросклеротичного, гіпертонічного, дисметаболічного) стадія субкомпенсації), транзиторна ішемічна атака 18.06.2004 року в вертебро-базилярному басейні з минущим мозочкові-вестибулярним синдромом /а.с.65/.

Через два тижні, після проходження лікування, 15.07.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстраційним номером: 6459485 /а.с.7/.

Відповідно до п.1 вказаного Договору, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_4 безоплатно квартиру, за адресою: АДРЕСА_2, житловою площею 30,9 кв.м., загальною площею 52,6 кв.м.

На момент укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 мала повних 75 років.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що даний Договір дарування є недійсним, оскільки вона насправді хотіла укласти договір довічного утримання. Вона помилилася щодо правової природи правочину із-за свого похилого віку та стану здоровя.

У Договорі дарування квартири зазначено, що від імені ОСОБА_4 за його довіреністю діє ОСОБА_7.

Вказана довіреність була видана 02.07.2004 року та посвідчена приватним нотаріусом приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5, якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_7 підписати від його імені договір дарування чи договір довічного утримання /а.с.140/

Тобто з даної довіреності вбачається, що вона підтверджує позицію позивачки , а саме те, що дійсно позивачка ОСОБА_1 обговорювала з відповідачем укладення договору довічного утримання.

У судовому засіданні, за клопотанням відповідача в якості свідків були допитані ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Так, свідок ОСОБА_8 суду показала, що відповідач є її рідним братом, а позивачка - її рідною тіткою. Тітка подарувала свою квартиру ОСОБА_4 аби уникнути спору відносно квартири, яка залишились у спадок після смерті їхньої матері. Зазначила, що про договір довічного утримання мови не йшлось.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що він з відповідачем перебуває у родинних відносинах. Стосунки позивачки та відповідача були добрими. Йому відомо, що ОСОБА_1 подарувала квартиру своєму рідному племіннику ОСОБА_4 як єдиному близькому родичу, якого вона називала сином.

Крім того, за клопотанням представника позивача у судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_11 і який суду пояснив, що знає ОСОБА_1 давно, так як позивачка є непрацездатною, людиною похилого віку та за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, тому він разом зі своєю сімєю надає їй допомогу у вигляді ліків та продуктів харчування. У 2017 році ОСОБА_1 почала йому говорити, що вважала, що зі своїм племінником вона уклала договір довічного утримання, а як виявилось насправді був укладений договір дарування квартири, який на даний час оспорює, оскільки племінник її не доглядає та проживає у Росії.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є непрацездатною особою, людиною похилого віку та за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, є учасником Другої світової війни, зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.5, 6/. Крім того з реєстрації за вказаною адресою не знімалась, самостійно, як на момент укладення договору, так і наданий час оплачувала та оплачує житлово-комунальні послуги, про що свідчать квитанції про оплату.

Після укладення договору дарування зі спірної квартири не переїжджала, ключів від квартири відповідачу не передавала, здійснювала ремонт квартири, а відповідач після отримання спірної квартири у дар в ній жодного дня не проживав, квартиру цю не утримує, комунальні послуги не сплачує, ремонт у ній не робив.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Частиною ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту ст. ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Отже, ОСОБА_1 на час укладення спірного договору була людиною похилого віку, за станом здоровя потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги і враховуючи те, що вона погоджувалась на передачу квартири у власність відповідача лише за умови довічного утримання та укладаючи спірний договір за станом свого здоровя та похилим віком, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, спірна квартира є єдиним місцем її мешкання, ключі обдарованому вона не передавала, продовжує утримувати квартиру після укладення договору, квартира з її володіння не вибувала, то суд приходить до висновку, що договір дарування укладено з порушенням статей 203, 717 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договору безоплатної передачі у власність ОСОБА_4 квартири, яка є її єдиним житлом.

Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях від 28.02.2018 року у справі 553/4224/14-ц, від 12.03.2018 року по справі 347/2083/15-ц, від 21.02.2018 року №333/293/16-ц дійшов висновків, що при вирішенні справ даної категорії треба враховувати, що волевиявлення позивача на укладення договору дарування власної квартири не було вільним та не відповідало її волевиявленню, оскільки підписуючи оспорюваний правочин не мала наміру позбавити себе права власності на квартиру, так як іншого житла вона не має. Позивач вважала, що укладає договір довічного утримання. Враховуючи похилий вік позивача, потребу в догляді і те, що квартира є єдиним житлом позивача, відсутність фактичної передачі , продовження проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору, є підставами для визнання договору дарування недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним задовольнити позов в цій частині вимог та визнати договір дарування квартири №АДРЕСА_1, уладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який посвідчений 15.07.2004 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстраційним номером: 6459485 недійсним.

Відповідно до ст.728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Згідно з вимогами ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка тільки 03.04.2017 року дізналась, що 29.12.2012 року право власності на її квартиру зареєстровано за відповідачем, отримавши відповідь КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» СМР та копію договору дарування квартири від 15.07.2004 року №1274, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу за реєстраційним номером 6459485.

Тому суд вважає, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин, оскільки до 03.04.2017 року позивачка не знала, що уклала договір дарування квартири, так як проживала і продовжує проживати у спірній квартирі та користуватися нею, квартира з її володіння не вибувала. Отже, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду щодо визнання недійсним договору дарування від 15.07.2004 року.

Крім того, позивачка також просить скасувати реєстрацію права власності на квартиру №АДРЕСА_1 за відповідачем проведену на підставі договору дарування від 15.07.2004 року. Проте суд не вбачає підстав для задоволення даної позовної вимоги у звязку з тим, що саме по собі визнання договору дарування квартири недійсним є підставою для скасуваня реєстрації права власності. У випадку, якщо державним реєстратором буде прийнято рішення про відмову у скасуванні, то у такому разі спір має бути вирішений у судовому порядку.

Керуючись ст.ст.4, 5, 10, 12, 13, 81, 263, 264, 265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (РФ, АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2), третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (м.Суми, вул.Покровська, 7/30) про визнання недійсним договору дарування квартири задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду щодо визнання недійсним договору дарування від 15.07.2004 року.

Визнати договір дарування квартири №АДРЕСА_1, уладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який посвідчений 15.07.2004 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстраційним номером: 6459485 - недійсним.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про скасування реєстрації права власності на квартиру №АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 проведену на підставі договору дарування від 15.07.2004 року відмовити за необгрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Сумської області, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи через Ковпаківський районний суд м. Суми протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.І. Чернобай