Провадження № 2/761/2228/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, про визнання правочинів частково недійсними,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», згідно якого просить суд: визнати недійсними підпункти «б», «в», «д» пункту 3.1 Акцепту пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту №500593936 від 24.05.2017 року; визнати недійсним п.5.2 Додатку №1 Угоди про надання кредиту №200593936 від 24.05.2017 року - платежі за надання супутніх послуг, розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 750,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.05.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №500593936, згідно умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 38 640 грн. з оплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 12,99% з датою остаточного повернення кредиту 25.05.2021 року.

Разом з тим, позивач вказує, що в силу вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», підпункти «б», «в», «д» пункту 3.1 Акцепту пропозиції про укладення угоди про надання про надання особистого кредиту №500593936 від 24.05.2017 року та п.5.2 Додатку №1 Угоди про надання кредиту №500593936 від 24.05.2017 року мають бути визнані недійсними, адже положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, є несправедливими.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що кошти на оплату заборгованості за кредитним договором отримуються з сімейного бюджету, позивач, як чоловік позичальника за договором, звертається до суду з цим позовом, оскільки вважає, що оспорюваний правочин впливає на його законні права та інтереси.

Ухвалою від 20.09.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом.

10.05.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно змісту якого відповідач просив відмовити у задоволенні в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, що, зокрема виражається у відсутності підстав позову та факту порушення прав позивача з боку відповідача. Тобто, на думку відповідача, ОСОБА_1 є неналежним позивачем по справі, оскільки будь-яких доказів на підтвердження того, що отриманий його дружиною кредит було використано в інтересах сім'ї, та, як наслідок, зумовило виникнення обов'язку позивача щодо його погашення, матеріали справи не містять.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістили.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 24.05.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №500593936, згідно умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 38 640 грн. з оплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 12,99% з датою остаточного повернення кредиту 25.05.2021 року.

При цьому, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 22.07.2006 року, на момент укладення вищенаведеного договору ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з позивачем по справі - ОСОБА_1.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, вказував, що силу вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», підпункти «б», «в», «д» пункту 3.1 Акцепту пропозиції про укладення угоди про надання про надання особистого кредиту №500593936 від 24.05.2017 року та п.5.2 Додатку №1 Угоди про надання кредиту №500593936 від 24.05.2017 року мають бути визнані недійсними, адже положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, є несправедливими.

При цьому, в обґрунтування наявності права на звернення до суду з цим позовом, позивач вказував, що оскільки кошти на оплату заборгованості за кредитним договором отримуються з сімейного бюджету, оспорюваний правочин впливає на його законні права та інтереси.

Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При цьому, як вже зазначалось вище, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з урахуванням цих норм, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено, що оспорюваним договором було порушено його права, а також не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитний договір було укладено в інтересах сім'ї, зокрема, що кредитні кошти були фактично спрямовані на отримання майна, використаного для потреб сім'ї. Навпаки навіть назва правочину говорить сама за себе, а саме Угода про надання особистого кредиту, пункт 5 якої встановлює, що кошти за угодою надаються позичальнику для власних (особистих) потреб.

Крім того, доводи позивача про те, що кредит погашається за рахунок спільних коштів подружжя, не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсними, так як це не передбачено ані нормами Цивільного кодексу України, ані нормами Сімейного кодексу України.

Натомість, як зазначив Верховний Суд України в своїх узагальненнях «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин» від 13.12.2010 року, в разі оспорювання кредитних договорів іншим з подружжя судам варто враховувати, що положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не стосуються права одного з подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого з подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору.

На підставі викладеного та зважаючи на встановлені обставини справи, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, як необґрунтованих на вимогах закону та не доведених належними і допустимим доказами.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, про визнання правочинів частково недійсними.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 31.05.2018 року.

Суддя: