Справа № 487/2751/17
Провадження № 2/487/217/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді - Кузьменко В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Каламурза О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємтва Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії ДП Адміністрація морських портів України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

22.05.2017 року ОСОБА_3 (адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 54058) звернувся до суду із позовом до Державного підприємтва Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії ДП Адміністрація морських портів України (адреса місцезнаходження: вул. Заводська, 23 м. Миколаїв 54020), в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 10.04.2017 року № 213/о про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України"; поновити ОСОБА_3 на посаді заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України"; стягнути з державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивував тим, що з квітня 2015 року він обіймав посаду головного інженера Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту). Під загрозою звільнення та тиском нового керівництва він був змушений написати заяву про переведення на створену посаду заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення з 23.08.2016 року. Наказом від 10.04.2017 року № 213/0 його було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП за скороченням штату, підставою звільнення є наказ №120 від 08.02.2017 року «Про внесення змін до штатного розпису». При цьому, він є членом профспілкового комітету, але згоду на його звільнення відповідач від профспілки не отримав, тобто не виконав вимог ст.43 КЗпП, що є істотним порушенням його прав. Крім того, відповідачем не було дотримано вимог ч.2 ст.49-4 КЗпП України щодо завчасного, не пізніше 3-х місяців до запланованих звільнень, надання профспілкам інформації про заплановані звільнення та обовязку провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або помякшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Також відповідачем не дотримано вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України в частині обовязку власника пропонувати працівнику всі вакантні посади з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, тоді як фактично вакантні посади були запропоновані лише станом на день повідомлення про вивільнення (08.02.2017) і більше не пропонувались, хоча в цей період мали місце вивільнення та переведення працівників, внаслідок чого утворювались вакантні посади, які йому підходили за кваліфікацією та освітою, однак йому не пропонувались.

19.02.2018 р. представником відповідача надано відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що перелік заходів, що тягне скорочення численності або штату працівників наданий у ст. 49-4 КЗпП та власник не зобовязаний інформувати профспілки про інші зміни в організації виробництва і праці, у даному випадку мова йде про структурні зміни, що тягнуть скорочення чисельності чи штату працівників. Згідно ст. 64 ГК, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис, тобто власник на свій розсуд має право формувати штат і структури підприємства, змінити чисельність працівників певного фаху і кваліфікації та чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, що не забороняє одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, змінити чисельність інших посад. Тому надання інформації профспілки про майбутнє звільнення працівників, у звязку зі скороченням штату, яке не повязане з ліквідацією, реорганізацією підприємств, зміною форми або частковим зупиненням виробництва, не є порушенням законодавства та не може бути підставою для відмови в наданні згоди на звільнення працівника. Несвоєчасне повідомлення профспілки про заплановані звільнення згідно ст..22 ЗУ «Про професійнф спілки, їх права та гарантії діяльності», п.4.1.1 Колективного договору та ст.. 49-4 КЗпП України, жодним чином не впливають на права конкретного працівника, а відповідач повинен був дотримуватися норм ч.2 ст.40, ст. ст. 43, 49-2 КЗпП України, що й було виконано. Позивач відмовився від запропонованих вакансій власноручні підписи на пропозиціях. За виключенням посади прибиральника приміщень, від якої згодом теж відмовився та посади чергового бюро перепусток, на яку планувалось прийняти особу з переважним правом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити посилаючись на обставини зазначені в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_3 працював на посаді головного інженера Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту) та наказом №213/0 від 10.04.2017 року був звільнений на підставі наказу №120 "Про внесення змін до штатного розпису" від 08.02.2017 року у звязку зі скороченням штату п.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно п.1 ч.1ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Крім того, згідно із частинами 1,3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

08.02.2017 року позивача ОСОБА_3 було ознайомлено з попередженням про скорочення зі шатного розпису посади головного інженера Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту) та наступне вивільнення 10.04.2017 року за п.1ст. 40 КЗпП України.

В цей же день позивачу була надана пропозиція, у відповідності до ст.49-2 КЗпП України, з переліком наявних вакантних постійних посад які не підходили йому за фахом, досвідом та кваліфікацією. Після цього до дати фактичного звільнення вакантні посади позивачу не пропонувались.

У статті 43 КЗпП України йдеться, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 КЗпП і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч.1ст. 43 КЗпП).

Позивач є членом Професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торгівельного порту.

В судовому засіданні відповідачем не заперечувався той факт, що підприємство не зверталося до профспілки за отриманням попередньої згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3, зазначав, що несвоєчасне повідомлення профспілки про заплановані звільнення згідно ст..22 ЗУ «Про професійнф спілки, їх права та гарантії діяльності», п.4.1.1 Колективного договору та ст.. 49-4 КЗпП України, жодним чином не впливають на права конкретного працівника, а відповідач повинен був дотримуватися норм ч.2 ст.40, ст. ст. 43, 49-2 КЗпП України, що й було виконано.

Отже, оцінивши вищевикладене у сукупності, суд приходить до переконання, що звільнення позивача за п.1 ч.1ст. 40 КЗпП України було проведено з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, ст.ст.43,252 КЗпП України, ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а тому наказ про звільнення ОСОБА_3 № 213/0 від 10.04.2017 року є незаконним.

При цьому суд враховує обставини викладені відповідачем у відзиві стосовно того, що згідно ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Відповідно до положення про Миколаївську філію ДП «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом міністерства інфраструктури України від 18.04.2014 року, МФ ДП «Адміністрація морських портів України» є відокремленим підрозділом підприємства, який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені підприємства частину господарської діяльності. Філія має окремий баланс, який входить до зведеного балансу підприємства. До штату філії відповідно до її штатного розпису можуть входити безбалансові структурні підрозділи (відділи, служби тощо), які діють на підставі положень, затверджених начальником філії (п. 3.1, 3.3, 3.4). Відповідно до п. 5.7 Положення керівник філії самостійно встановлює чисельність працівників та затверджує штатний розпис. Організаційна структура філії та штатний розпис в частині керівного складу затверджується начальником філії за погодженням з головою підприємства. Начальник філії у порядку, визначеному законодавством України, статутом підприємства, цим Положенням, розпорядчими документами підприємства, внутрішніми актами філії та відповідно до штатного розпису філії призначає на посаду та звільняє з посади працівників філії (п. 5.9 Положення). З метою забезпечення ефективного виконання завдань та функцій, покладених на адміністрацію Миколаївського морського порту, керуючись листами ДП «Адміністрація морських портів України» від 07.11.2016 року №6691, від 15.12.2106 року №7597, т.в.о. начальника адміністрації ОСОБА_4 видано наказ №120 від 08.02.2017 року «Про внесення змін до штатного розпису», яким з 10.04.2017 року скоротити зі штатного розпису інженерної служби Комплек автотранспортного забезпечення: 1 од. заступника начальника з технічної частини з посадовим окладом 11550 грн., яку обіймав позивач.

Але при цьому, суд звертає увагу на те, що змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Вживані у цій нормі поняття: ліквідація, реорганізація, перепрофілювання, банкрутство, скорочення чисельності або штату працівників стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться в ст. ст. 80, 104 - 111 ЦК України, ст. ст. 62-66, 79-92 ГК України, ст. ст. 1-22 Закону України Про господарські товариства. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи. Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України). Відтак підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України, в той час як відповідачем при звільненні позивача зазначених норм права дотримано не було.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже ОСОБА_3 слід поновити на роботі та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.04.2017 року по 16.04.2018 року. При цьому розмір середнього заробітку необхідно розраховувати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5, 8 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Як вбачається з довідки відповідача (розрахунок Таб. №303 ОСОБА_3В.) середньоденний заробіток позивача за два останніх місяця роботи до звільнення становить 44,18 грн. (14799,94 грн. (заробітна плата)/335 відпрацьовані години).

У період з 10.04.2017 року по 16.04.2018 року (дата ухвалення рішення) ОСОБА_3 повинен був відпрацювати 255 днів.

Таким чином, з відповідача на користь позивач підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальному розмірі 290307,30 грн. (255 днів х 1138,46 середня заробітна плата).

Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, на підставі ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції дійсній на момент звернення позивача з позовом до суду, на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у загальному розмірі 2903,07 грн.

Керуючись ст.ст. 76, 81, 141, 259, 263-268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_3 до Державного підприємтва Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії ДП Адміністрація морських портів України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 10.04.2017 року № 213/о про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України".

Поновити ОСОБА_3 на посаді заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України".

Стягнути з державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (місце знаходження: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23, ) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, (уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3 НОМЕР_1), середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 290307 (двісті дев'яносто тисяч триста сім) гривень 30 копійок.

Ситягнути з державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в дохід держави судовий збір у розмірі 2903 (дві тисячі дев'ятсот три) гривні 07 копійок.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області.

Згідно з п.п.15.5 п.15 ч.1 перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва.

У разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається у той же строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Суддя Заводського районного суду

м. Миколаєва В.В.Кузьменко