Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 750/3865/17-ц

провадження № 61-7024 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

представник позивача - ОСОБА_4;

відповідач - Міністерство оборони України;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Логвінової Т. В. від 10 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Мамонової О. Є., Бобрової І. О., Висоцької Н. В., від 15 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 1 серпня 1991 року по 20 лютого 2009 року він проходив військову службу у Збройних Силах України. За цей час у нього виникли захворювання, які пов'язанні проходженням військової служби, що підтверджується свідоцтвом про хворобу № 479-ц від 4 грудня 2008 року. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 21 січня 2016 року йому повторно було встановлено другу групу інвалідності. Унаслідок захворювань, отриманих під час проходження військової служби, він тривалий час знаходився на лікарняному, проходив чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, його постійно турбують головні болі, які підсилюються при фізичному навантаженні, часто виникає запаморочення, похитування при ходінні, погіршення пам'яті, зниження слуху, працездатності, порушення сну, наявний дискомфорт в області серця, підвищений артеріальний тиск, дратівливість та почуття тривоги. У зв'язку із цим у нього постійні негативні емоції та переживання, порушено його нормальні життєві зв'язки, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що завдає йому моральних страждань.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд у відшкодування йому моральної шкоди стягнути з Міністерства оборони України 320 тис. грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 150 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судив витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із тривалості й глибини душевних страждань позивача, чисельності негативних наслідків для нього, які викликані внаслідок фізичного та психічного погіршення стану його здоров'я, пов'язаного з проходженням військової служби в Збройних Силах України, де він отримав хвороби, які турбують його і на даний час, що підтверджується медичними документами по встановленню причинного зв'язку захворювань. У зв'язку з цим Міністерство оборони України, як уповноважений орган державного управління, зобов'язане відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_3, яка була йому завдана у зв'язку з проходженням військової служби.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 жовтня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 встановлена друга група інвалідності, яка є наслідком захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, у зв'язку з цим він має право вимагати відшкодування моральної шкоди. При цьому, врахувавши тяжкість вимушених змін у житті позивача, глибину його фізичних страждань та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, апеляційний суд погодився з висновком районного суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Міністерство оборони України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що з позовних вимог позивача неможливо з'ясувати, у чому саме полягає порушення його прав, хто винен в ушкодженні його здоров'я, ким та на підставі яких документів було встановлено вину Міністерства оборони України. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про набуття ушкоджень здоров'я позивача у період проходження військової служби та підтверджували факт вчинення протиправних винних дій відповідачем, його посадовою або службовою особою й причинний зв'язок між такими діями і моральною шкодою.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини другої статті389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, щоз 1 серпня 1991 року по 20 лютого 2009 року ОСОБА_3 проходив військову службу у Збройних Силах України (а. с. 17-18).

Згідно зі свідоцтвом про хворобу від 4 грудня 2008 року № 479-п Військово-лікарською комісією психоневрологічного профілю ГВМКЦ «ГВКГ» Міністерства оборони Україниза результатами огляду ОСОБА_3 було встановлено певні захворювання. Зазначені захворювання пов'язані з проходженням військової служби. Непридатний до військової служби зі зняттям з військового обліку (а. с. 16).

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 29 грудня 2008 року № 779 ОСОБА_3 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» пункту 6 статті 26 (за станом здоров'я) Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (а. с. 15).

Згідно зі свідоцтвом про хворобу № 480-п від 30 грудня 2009 року, постановою військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 30 грудня 2009 року затверджено постанову госпітальної військово-лікарської комісії психоневрологічного профілю ГВМКЦ «ГВКГ» Міністерства оборони України за результатами огляду ОСОБА_3 та констатовано, що захворювання останнього є таким, що пов'язане з проходженням військової служби (а. с. 80-81).

28 січня 2010 року МСЕК позивачу була встановлена друга група інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби (а. с. 79).

Після встановлення інвалідності ОСОБА_3 кожні два роки проходив переогляди, за результатами яких у довідках МСЕК від 21 січня 2010 року, 21 січня 2012 року, 10 січня 2014 року, 21 січня 2016 року, виданих позивачу, підтверджено останньому встановлення другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби (а. с. 78-79).

Згідно з довідки Чернігівської обласної психоневрологічної лікарні від 30 червня 2017 року ОСОБА_3 у період з грудня 2008 року по березень 2017 року знаходився на лікуванні (а. с. 82-93).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня

1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує безумовного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Пославшись на положення статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з якою відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не взяли до уваги, що позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди.

Поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося також й те, що у зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, передбаченими цими законами, у тому числі, право на які виникає у зв'язку із погіршенням стану здоров'я, пов'язаного із виконанням обов'язків військової служби.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення військовослужбовців путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України.

У результаті розгляду справи судами не встановлено протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв'язку між захворюваннями позивача, які настали внаслідок проходження військової служби, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України.

За таких обставин, з урахуванням вимог статей 1167, 1174, 1175 ЦК України, підстави для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за завдану позивачу шкоду відсутні.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк