Постанова

Іменем України

24 травня 2018 року

місто Київ

справа № 630/366/16-ц

провадження № 61-5247св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 вересня 2016 року у складі судді Зінченка О. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бровченка І. О., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору від 04 квітня 2013 року б/н ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 5 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 31 березня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 11 281, 56 грн, яка складається з: 4 575, 00 грн - заборгованість за кредитом, 4 793, 15 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, 900, 00 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500, 00 грн - штраф (фіксована частина) та 513, 41 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на порушення відповідачем взятих за кредитним договором зобов'язань, позивач просив стягнути з неї зазначену суму заборгованості та судові витрати.

Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 09 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції у своїх висновках виходив з того, що позивач всупереч частині першій статті 60 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), яка передбачає обов'язок сторони доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених у статті 61 цього Кодексу, не надав до суду належних доказів укладення між сторонами договору на отримання кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5 000, 00 грн, а також доказів використання відповідачем кредитних коштів після укладення договору. У матеріалах справи відсутнє підтвердження ознайомлення відповідача з умовами та правилами надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки на них відсутній підпис відповідача, у зв'язку з чим неможливо встановити факт обізнаності відповідача з умовами кредитування, а також факт укладення кредитного договору.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. При вирішенні справи суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із недоведеністю позивачем факту отримання відповідачем обумовлених кредитним договором грошових коштів.

ПАТ КБ «ПриватБанк», не погодившись з постановленими судовими рішеннями, у грудні 2016 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк»обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема тим, що позивачем надано належні докази на підтвердження зазначених у позові обставин, які доводять наявність договірних відносин між сторонами та невиконання відповідачем взятих за договором зобов'язань.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року у справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 01 лютого 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження своїх позовних вимог надало суду анкету-заяву ОСОБА_4 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03 квітня 2013 року, в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім'я по-батькові, серію та номер паспорта, сімейний стан, освіту, адресу проживання, адресу реєстрації, номери засобів зв'язку, інформацію про місце роботи тощо. Втім заява не містить відомостей про те, що вона не лише ознайомилася зі змістом, а й отримала ці умови та правила, з якими вона погодилася, про що має бути її підпис в цьому документі. За відсутності у сторони цих стандартних умов та правил банку, які є невід'ємною частиною договору, оскільки містять його істотні умови, які в анкеті-заяві не викладені, сторона не має можливості свідомо здійснити своє волевиявлення при укладенні договору та дотримуватися його умов, тобто визначити свою поведінку за цими правилами, що є необхідною умовою для вільного волевиявлення особи при укладенні правочину, передбаченого частиною третьою статті 203 ЦК України. Істотним для правильного вирішення спору є той факт, що у наданій позивачем анкеті-заяві відсутній підпис позичальника, відповідача ОСОБА_4

Також в анкеті-заяві зазначено, що, ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, позичальник просить надати перераховані нижче послуги: платіжна картка «Універсальна», зарплатна картка, картка «Gold», пенсійна картка, ощадкнижка (депозит), дебетова особиста книжка та ідентифікація з паспортом. Однак, як установив апеляційний суд, анкета-заява не містить відміток щодо обраних позичальником із перелічених банківських послуг.

У бланку анкети-заяви передбачено зазначення позичальником бажаного кредитного ліміту за платіжною карткою кредитка «Універсальна/Gold», однак відповідна графа не заповнена, що встановлено апеляційним судом.

Також апеляційний суд вважав установленим, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника є аналітичним документом банку, складеним в односторонньому порядку, що не був погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.

Належних і допустимих доказів виникнення заборгованості у відповідача в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» позивач, при наявності процесуальної можливості, до місцевого суду не надав.

Крім того, апеляційним судом обґрунтовано відмовлено у дослідженні нових доказів, які банк надав до апеляційного суду, а саме: копію виписки по рахунку відповідача ОСОБА_4, оскільки відповідно до частини другої статті 303 ЦПК України2004 року апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. При цьому позивач не довів, що неподання до суду першої інстанції доказів було зумовлено поважними причинами, а тому цей доказ відповідно до приписів статей 131, 303 ЦПК України не досліджується.

Вирішуючи питання дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, зробили правильний та обґрунтований висновок про недоведеність і необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні вимог статей 58, 59 ЦПК України 2004 року на підтвердження факту укладення між сторонами договору на отримання кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5 000, 00 грн, а також доказів отримання і використання відповідачем кредитних коштів після укладення договору.

Тягар доведення цих обставин покладається на позивача, який саме й звернувся із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 та частиною першою статті 60 ЦПК України2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків цих судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що здійснена судами першої ті апеляційної інстанцій, перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, та не може бути здійснене Верховним Судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик