Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №332/3595/17 Головуючий у 1 інстанції Федоренко О.І.
Провадження № 22-ц/778/1924/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суд з позовом до ПАТ «Запорізький завод феросплавів» про відшкодування моральної шкоди.

В позові зазначала, що з 16.01.1993 року по 23.11.2017 року працювала в плавильному цеху № 1 ПАТ "Запорізький завод феросплавів", звільнившись в порядку ст.38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію.

У звязку з тим, що позивач тривалий час працювала в умовах, впливу шкідливих та небезпечних факторів, за результатами МСЕК вона визнана інвалідом ІІІ групи з 60% втрати професійної працездатності. Професійна хвороба розвинулась внаслідок впливу шкідливих та небезпечних факторів виробництва.

У зв'язку з тим, що її реабілітаційний потенціал становить середній рівень, в повній мірі відновити соціально-побутовий стан її життєдіяльності неможливо. Вона морально страждає, оскільки постійно змушена лікуватися, проходити постійні медичні огляди та обстеження. У звязку з необхідністю тривалий час лікуватися вона не може вести повноцінний спосіб життя, самостійно повноцінно виконувати сімейні функції, позбавлена можливості реалізувати всі свої звички та бажання, постійно відчуває себе пригніченою. Все це негативно відобразилось на житті позивачки, на її відносинах з оточуючими та близькими.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 60000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Запорізький завод феросплавів» на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині правового обґрунтування та розміру суми моральної шкоди, та стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 60 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом до зазначених правовідносин застосовані норми, які викладені в старій редакції, а інші в деяких частинах втратили чинності, тому на сьогодні не можуть бути застосовані. Визначаючи розмір моральної шкоди судом неповно зясовано обставини, які мають суттєве значення для задоволення її позовних вимог у повному обсязі. Втім суд без зазначення обґрунтувань та вмотивованої оцінки, без оцінки тяжкості її захворювань, які закріплені у медичному висновку частково задовольнив ї позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, взяв до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманих позивачем захворювань, і пов'язані з ними фізичні і моральні страждання, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, та дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди у розмірі 30000 грн.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_3 перебувала в трудових правовідносинах з відповідачем ПАТ "Запорізький завод феросплавів" (плавильний цех № 1) з 16.01.1993 року по 23.11.2017 року, звільнена в порядку ст.38 КЗпП України.

Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12.10.2017 року позивачу встановлене професійне захворювання: "Радикуломієлопатія поперекова-крижова (L1,L2,L3,L4,L5,S1) переважно справа, та радикулопатія шийна (С5,С6) з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і м'язово-тонічним синдромами, легким Нижнім парапарезом, порушенням функції тазових органів за типом затримки сечі, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ступеня) і колінних суглобів (ПФ другого ступеня). Захворювання професійне.

Причинами виникнення професійного захворювання зазначені наявність на робочому місці позивача шкідливих виробничих факторі. Стаж роботи в шкідливих умовах 24 років 8 місяців.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 13.11.2017 року позивачеві встановлена третя група інвалідності, 60% втрати професійної працездатності, причиною якої є професійне захворювання, протипоказана тяжка фізична праця стато-динамічні навантаження.

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання № 1115 від 26.9.2017 року у ОСОБА_3 встановлений професійний характер захворювання.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що професійне захворювання позивача сталося з вини відповідача.

Згідно п.4.1.Рішення конституційного Суду України від 27.1.2004 року № 1-рп/2004: "Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової суми за моральну шкоду від Фонду соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер.

Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (стаття 3).

До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою частина четверта статті 14 Закону (1105-14).

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 2371 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Однак, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно з п.27 ст.77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки зупинено дію абз. 4 ст.1, підп. «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які потягли втрату працездатності» у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам та членам їхніх сімей.

Судом першої інстанції вірно зазначено та встановлено, що із Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена ч.3 ст.34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст.2371 КЗпП України.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок професійного захворювання позивач змушена проходити індивідуальну програму реабілітації інваліда медичні огляди та обстеження, стаціонарне лікування, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, відчуває фізичну біль, не може вести активний спосіб життя, працювати у відповідних умовах з можливістю отримання достатньої матеріальної винагороди для забезпечення сімї, зміни у життєвих відносинах викликають у неї моральні страждання та вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України надав належну оцінку доказам по справі, вірно встановив характер спірних правовідносин і обґрунтовано зробив висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги повністю повторюють зміст її позовної заяви, були предметом дослідження суду першої інстанції, який дав їм належну оцінку у своєму рішенні, і повторної перевірки ці доводи не потребують.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: