Постанова
Іменем України

23 травня 2018 року
м. Київ
справа № 336/2388/17
провадження № 61-10758св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,
учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Міністерство оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 31 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Подліянової Г. С.,
ВСТАНОВИВ:
У квітні2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що у період з 01 липня 1968 року по 15 серпня 1988 рік заявник проходив військову службу в Збройних Силах, у тому числі з 23 квітня 1980 року по 12 червня 1980 року він проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан, де при виконанні службових обов`язків розвинулись захворювання: «Гіпертонічна хвороба ІІ ст., кардіально-церебральна форма. Атеросклероз аорти і коронарних артерій серця, атеросклеротичний кардіосклероз. Аліментарно-конституціональне ожиріння І ст. Остеохондроз грудного відділу хребта без порушення функції. Нейросенсорна туговухість на обидва вуха. Малий ішемічний інсульт у стволі головного мозку, вестибуло-атактичний синдром».
Він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні з приводу зазначених захворювань, однак стан його здоров`я не покращився, у зв`язку з чим був вимушений тривалий час знаходитися на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури.
Згідно з актом огляду МСЕК йому повторно встановлено третю групу інвалідності безстроково.
Він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, виконувати свою професійну діяльність, його щоденно турбують головні болі, він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, погіршення пам`яті, порушення сну, тому вважає, що йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 240 000 грн, та просить суд стягнути її з відповідача на його користь.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2017 року в позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову, не знайшли підтвердження під час розгляду справи судом, доказів бездіяльності або дій, які спричинили завдання моральної шкоди позивачу Міністерством оборони України, позивачем не надано.
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, відхиляючи апеляційну скаргу, виходив з того, що суд першої інстанції врахував всі вимоги закону, належним чином з`ясував, чи доведено позивачем факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправними діями відповідача, а також вину відповідача в її завданні.Доводи апеляційної скарги не дають підстав про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, у якій просить їх скасувати.

23 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1
07 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що вказані ним у позові захворювання та поранення, отримані позивачем під час виконання обов`язків військової служби, порушили його нормальні життєві зв`язки, що змушує його докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Обовязок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до довідки Запорізького обласного військового комісаріату та військового квитка НОМЕР_1 , ОСОБА_1 у період з 01 липня 1968 року по 15 серпня 1988 року проходив військову службу (а. с. 1315), в тому числі на території Демократичної Республіки Афганістан з 23 квітня 1980 року по 12 червня 1980 року.

На підставі довідки, складеної медико-соціальною експертною комісією серії МСЕК № 008026 від 23 серпня 2005 року, ОСОБА_1 визнано інвалідом третьої групи безстроково у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби під час виконання інтернаціонального обов`язку (а. с. 10).

Відповідно до частини першої та пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (стаття 1167 ЦК України).
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли завдано моральну шкоду особі.

Законодавство, що було чинним на момент проходження військової служби, зокрема під час виконання військового обов`язку у складі Радянської армії на території Демократичної Республіки Афганістан у період з 23 квітня 1980 року по 12 червня 1980 року, де велися бойові дії, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходив з того, що військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що отримав численні захворювання внаслідок виконання службових обов`язків, які стали підставою для встановлення йому третьої групи інвалідності, під час проходження військової служби у період з 01 липня 1968 року по 15 серпня 1988 року.
Суд апеляційної інстанції дослідив такі доводи та дійшов правильного висновку, що стаття 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюється на вказані правовідносини.
На позивача поширюються положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до статті 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Перевіряючи доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з того, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди і дійшов висновку, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу Міністерством оборони України.

Доводи касаційної скарги про право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, отриманого під час військової служби у 1968 - 1988 роках, не спростовують висновків апеляційного суду про відсутність правових підстав для відшкодування шкоди відповідачем, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанції, яким надана належна оцінка. Ці доводи не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати обставини та надавати оцінку доказам у справі.

Посилання ОСОБА_1 на обов`язок держави відшкодувати йому завдану моральну шкоду Міністерством оборони України як уповноваженим органом державного управління, з урахуванням правового висновку, який висловлений Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, є безпідставними.

У вказаній справі Верховний Суд України виходив з того, що на правовідносини, які виникли у 2008 році, поширюється положення статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», якою передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. Отже, обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Отже, правовий висновок Верховного Суду України у вказаній справі не стосується правовідносин у справі, яка переглядається судом касаційної інстанції.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням установлених обставин справи, суди правильно здійснили тлумачення національного закону та застосували його до спірних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. О. Кузнєцов

Г. І. Усик