АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Апеляційне провадження
№22-ц/796/4229/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Болотова Є.В., Кирилюк Г.М.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу судді Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2018 року (суддя Лісовська О.В.) за заявою ОСОБА_3 про забезпечення її позову до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_1, Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання розпорядження, ордеру та свідоцтва недійсними,

встановила:

у грудні 2017р. позивач звернулась до суду з позовом, який уточнила під час судового розгляду, і остаточно просила визнати недійсними та скасувати розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 537 від 30 жовтня 2017р. про видачу родині ОСОБА_1 ордера на квартиру АДРЕСА_1, ордер № 018110 від 3 листопада 2017р. серії Б, виданий на ім'я ОСОБА_1 на вказану квартиру, свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_1

У березні 2018р. позивач подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на те, що підчас розгляду даної справи відповідач отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру та може у будь-який момент її відчужити.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2018 року заяву задоволено, з метою забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову повернути заявнику.

Представник відповідача посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки заява про забезпечення позову не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України, так як в ній не вказано ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України державних адміністрацій - відповідачів по справі; реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_1; обґрунтування необхідності забезпечення позову; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Крім того, представник відповідача зазначає, що позивач в обґрунтування своєї заяви долучила копію витягу із сайту про продаж квартири, яка за загальною площею, площею кухні та поверхом, на якому розташована, не відповідає спірній квартирі.

- 2 -

Також, представник відповідача вважає, що суд у порушення ч. 3 ст. 154 ЦПК України не застосував зустрічне забезпечення.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація та Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.125, 126), у судове засідання своїх представників не направили, тому колегія суддів на підставі ст. 372 ЦПК України провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення позивача та її представника, які просили залишити ухвалу суду без змін, вивчивши копії матеріалів справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір стосовно квартири АДРЕСА_1, відповідачкою ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право власності на спірну квартиру і існує ймовірність її відчуження до закінчення розгляду справи.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У п. 4 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З копії позовної заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що позивач оспорює правомірність набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що між сторонами виник спір стосовно нерухомого майна.

Свідоцтвом про право власності від 10 січня 2018 року підтверджено, що після звернення позивача до суду спірна квартира була приватизована відповідачем ОСОБА_1 та членами її сім'ї.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, суд прийшов до правильного висновку, що власник може у будь-який час розпорядитися своєю власністю.

Разом з цим, суд не звернув увагу на ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 не є єдиним власником спірної квартири, а вона належить на праві спільної часткової власності

- 3 -

також і ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який є повнолітнім, але до участі у справі на час розгляду заяви про забезпечення позову не притягнений.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

ОСОБА_5 не є учасником даного спору, тому накладення арешту на квартиру, співвласником якої він є, порушує його право, як власника, у законний спосіб бути обізнаним про обмеження його права власності.

Вказані обставини не були враховані судом першої інстанції при постановленні ухвали про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява ОСОБА_3 про забезпечення позову не містить ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України державних адміністрацій - відповідачів по справі; реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_1; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, що не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України, є правомірними, проте вказані недоліки не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції прийняв таку заяву до розгляду, а відповідно до ст. 374 ЦПК України апеляційний суд не має повноважень повернути заяву заявнику, якщо вона була розглянута судом по суті.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд неправомірно не застосував зустрічне забезпечення, так як позивач не має зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання на території України, не відповідають обставинам справи, так як з наданих суду документів вбачається, що позивач зареєстрована у АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права при вирішенні питання про забезпечення позову, допущено порушення норм процесуального права, так як накладено арешт на майно особи, яка не є відповідачем у даному спорі, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу судді Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2018 року скасувати, заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: