Справа №443/1436/17
Провадження №2/443/412/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким: встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт його проживання однією сімєю із ОСОБА_4, яка померла 22 вересня 2016 року на момент її смерті та на час відкриття спадщини; визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла 22 вересня 2016 року право власності на житловий будинок №10 по вул. Шевченка у с. Пчани Жидачівського району Львівської області позначений у технічному паспорті «А-1», сарай «В», сарай «Ж», убиральня «Д», погріб «Е» та земельну ділянку площею 0,5480 га, розташовану на території с. Пчани, вул. Шевченка 10 Вільховецької сільської ради, яку передано для обслуговування житлового будинку та господарських будівель 0,2500 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,2980 га, що належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №1733.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по вул. Шевченка, 10 в с. Пчани Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_4 (дружина), що підтверджується записами в погосподарських книгах. ОСОБА_5 помер 06 листопада1990 року. Належному останньому частку у майні колгоспного двору успадкувала його дружина, оскільки в ступила управління вказаним майном. 22 вересня 2016 року померла ОСОБА_4. На випадок своєї смерті остання склала заповіт, згідно якого заповіла належне їй майно ОСОБА_3. Остання спадщини не прийняла та на неї не претендує. Він належної їй частки відмовляється. Разом з тим після смерті бабусі він прийняв належне померлій спадкове майно, оскільки протягом тривалого часу до її смерті проживав разом з нею, та оскільки залишився в ньому проживати та розпоряджається ним по сьогоднішній день. Відтак, він звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4, проте отримав відмову у видачі такого, у звязку з тим, що відсутні документи, які підтверджують родинний звязок між спадкодавцем та спадкоємцем. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи в її відсутності, оскільки позовні вимоги визнає та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги с. Пчани Жидачівського району Львівської області №2898 від 20 листопада 2017 року, що станом на 30 червня 1990 року по с. Пчани вул. Шевченка, 10 Жидачівського району Львівської області рахувалось будинкволодіння №976 за колгоспним двором, членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_4 (дружина) /а.с. 17/

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок по вулиці Шевченка, 10 в селі Пчани Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_4 (дружина). Частка кожного члена двору становила 1/2.

Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть серії ІІІ-СГ №300460, що 07 листопада 1990 року помер ОСОБА_5 голова вищевказаного двору. Спадщина(на належну померлому частку спірного житлового будинку) відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог статті 525 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин). Дослідженими в судовому засіданні обставинами встановлено, що заповіту спадкодавець ОСОБА_5 щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав. При вищевказаних обставинах, у відповідності до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняла ОСОБА_4Д.(дружина померлого), оскільки як спадкоємиця першої черги фактично вступила в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформила /а.с. 11/.

Також встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 22 вересня 2016 року, в м. Стрий Львівської області, померла ОСОБА_4, про що 23 вересня 2016 року складено відповідний актовий запис №43 та виконавчим комітетом Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, від 23 вересня 2016 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №445133 /а.с. 12/.

Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що до складу спадщини ОСОБА_4 входить: житловий будинок №10 по вул. Шевченка у с. Пчани Жидачівського району Львівської області та земельна ділянка площею 0,5480 га, розташована на території с. Пчани, вул. Шевченка 10 Вільховецької сільської ради, яку передано для обслуговування житлового будинку та господарських будівель 0,2500 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,2980 га, що належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №1733 /а.с. 13-15, 17/.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 21 травня 1992 року, вбачається, що ОСОБА_4, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде мені належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю ОСОБА_3Д.» /а.с. 8/.

Відповідно до ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1. ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

З долученої до матеріалів справи нотаріально завіреної заяви від 03 листопада 2017 року, вбачається, що ОСОБА_3, перебуваючи при здоровому глузді, ясній памяті, усвідомлюючи наслідки своїх дій та діючи добровільно повідомляє цією заявою, що термін для прийняття спадщини пропустила, спадщини не прийняла, на оформлення спадкових прав за заповітом та за законом не претендує та претендувати не буде та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спадкове майно /а.с. 22/.

Так, відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

В судовому засіданні спадкоємців першої, другої та третьої черги не встановлено.

Відповідно до ст.1264 у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

В поданій до суду заяві ОСОБА_2 пояснив, що протягом останніх семи років і до дня її смерті спільно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_4, оскільки остання була дружиною його дідуся, хворіла та в силу проблем із здоровям потребувала стороннього догляду та допомоги.

Окрім того, факт проживання позивача зі спадкодавцем однією сімєю додатково стверджується довідкою Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області №2905 від 20 листопада 2017 року, згідно якої: на день смерті ОСОБА_4 з нею без реєстрації проживав ОСОБА_2, який вів з померлою спільне господарство /а.с. 18/.

Встановлення даного факту необхідно для оформлення спадщини, так як у відповідності до ст. 1264 ЦК України право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Враховуючи вищенаведені факти, суд приходить до переконання про те, що позивач дійсно постійно проживав однією сімєю з ОСОБА_4, яка померла 22 вересня 2016 року, на день її смерті та на час відкриття спадщини відповідно.

Відтак позивач прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, як такий, що постійно проживав разом із нею однією сімєю, на час відкриття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 752/02-31 від 16 листопада 2017 року, встановлено факт звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з тим, що відсутні документи, які підтверджують родинний звязок між спадкодавцем та спадкоємцем /а.с. 4/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачка позов визнає та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Встановити факт проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сімєю із ОСОБА_4, яка померла 22 вересня 2016 року на момент її смерті та на час відкриття спадщини.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла 22 вересня 2016 року, право власності на: на житловий будинок №10 по вул. Шевченка у с. Пчани Жидачівського району Львівської області позначений у технічному паспорті «А-1», сарай «В», сарай «Ж», убиральня «Д», погріб «Е» та земельну ділянку площею 0,5480 га, розташовану на території с. Пчани, вул. Шевченка, 10 Вільховецької сільської ради, яку передано для обслуговування житлового будинку та господарських будівель 0,2500 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,2980 га, що належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №1733.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко