Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 359/7471/15-ц

провадження № 61-1237св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», яка підписана представником Славкіною Мариною Анатоліївною, на рішення апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року у складі суддів: Кашперської Т. Ц., Поліщука М. А., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між банком та ОСОБА_3 04 квітня 2005 року укладено кредитний договір № 58, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 150 000,00 дол. США зі сплатою 15 % річних та терміном повернення 04 квітня 2006 року, з подальшими змінами та доповненнями, згідно яких кінцевий термін повернення - 03 квітня 2015 року, підвищено ліміт кредитної лінії до 1 200 000,00 дол. США, змінено плату за користування кредитом до 15 % річних.

Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та відповідачем 07 квітня 2005 року укладено іпотечний договір, предметом якого є садовий будинок АДРЕСА_1, а також земельна ділянка за цією ж адресою.

У зв'язку з невиконанням відповідачем графіку погашення заборгованості банк направив позичальнику претензію з вимогою дострокового повернення заборгованості, яку було проігноровано. Уточнивши позовні вимоги в січні 2016 року, просив в рахунок часткового погашення заборгованості в грошовому еквіваленті 19 700 566,88 грн звернути стягнення на предмет іпотеки загальною вартістю 15 587 000,00 грн шляхом набуття права власності позивача на це майно, припинити право власності іпотекодавця на предмет іпотеки.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року позов задоволено. У рахунок погашення боргу ОСОБА_3 за кредитним договором в розмірі 19 700 566,88 грн, звернуто стягнення на садовий будинок та споруди по АДРЕСА_2 на території Гнідинської сільської ради ринковою вартістю 15 076 000,00 грн та земельну ділянку пл. 0,092 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території СТ «Святище-2» Гнідинської сільської ради, ринковою вартістю 511 000,00 грн. Припинено право власності ОСОБА_3 на це майно, визнано право власності на нього за ПАТ «ВіЕйБі Банк», стягнуто із відповідача в дохід держави судовий збір.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_3 тривалий час не виконує грошові зобов'язання за кредитним договором, а тому іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2016 року скасоване та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що нормами чинного законодавства не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі такого у власність іпотекодержателя на підставі рішення суду. Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки є позасудовим відповідно до Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору, а в судовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, що встановлена статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

У липні 2016 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у ОСОБА_4 як третьої особи, було відсутнє право на апеляційне оскарження рішення, оскільки він не був стороною справи. Вважає, що апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги. Оскільки іпотечним договором передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, то ПАТ «ВіЕйБі Банк» вважає, що цей спосіб захисту може застосовуватися як у судовому, так і позасудовому порядку.

Особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що така позиція підтверджується судовою практикою, зокрема: висновком Верховного Суду України у справі № 6-124цс13, постановами Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року, 19 серпня 2014 року, узагальненням судової практики розгляду цивільних справ, які виникають із кредитних правовідносин (2009-2010 роки) від 07 жовтня 2010 року, постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2016 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» надало додаткові пояснення до касаційної скарги, в яких вказує, що порушені права кредитора щодо виконання боржником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, підлягають правовому захисту.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє доводи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зробив висновок, що положеннями статей 33, 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення. Крім того, цей спосіб захисту прав іпотекодержателя передбачений умовами іпотечного договору від 07 квітня 2005 року.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові у задоволенні позовних вимог апеляційний суд зробив висновок, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Тому позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у заявлений позивачем спосіб не підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Аналіз частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі, на підставі договору купівлі-продажу.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового звернення стягнення, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Тлумачення статей 328, 392 ЦК України, статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що суд не наділений повноваженням звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Таким чином апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателя є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», яка підписана представником Славкіною Мариною Анатоліївною, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило