П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 757/28022/17-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/4419/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

при секретарі - Іваницькій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва, ухвалене під головуванням судді Москаленко К. О. 18 серпня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства соціальної політики України, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пунктів 8,9 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства соціальної політики України, Державної казначейської служби України про стягнення з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь шкоди у розмірі 31 411 грн., завданої невиплатою у належному розмірі щорічної разової грошової допомоги до 5 травня протягом 2012 - 2017 років, передбаченої статтею 13 Закону № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 39 817 грн. 97 коп. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства соціальної політики України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди відмовлено (а. с. 38 - 41).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 20 січня 2018 року направив апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2018 року в повному обсязі та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу, мотивував, зокрема, неповним з'ясуванням істотних обставин справи, відсутністю у мотивувальній частині рішення норм, на які посилався позивач, та мотивів їх незастосування, доказів, відхилених судом та мотиви їх відхилення, порушенням процесуального і матеріального права.

Скаржник зазначає, що повідомив суд про причини неявки в перше судове засідання і просив відкласти розгляд справи, натомість судом було ухвалене рішення за відсутності позивача. Крім того, в рішенні суду вказано, що позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Крім того, в 2012 - 2017 роках одночасно діяли Закон України № 3551-ХІІ від 22 жовтня 1993 року «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та постанови Кабінету міністрів України № 223, № 141, №147, № 102, №149, № 138, які визначали виплату разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань», у меншому розмірі, ніж вищевказаний Закон України. На думку скаржника, у 2012 - 2017 роках для визначення розміру разової грошової допомоги інвалідам війни у 2012-2017 роках мав застосовувати Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який має вищу юридичну силу, а не вищезазначені постанови Кабінету Міністрів України.

Таким чином, внаслідок протиправних дій Міністерства соціальної політики України, йому завдано шкоду в розмірі 31 411 грн. Крім того, завдано моральних і фізичних страждань, що підтверджуються медичною документацією і полягають перебуванні у депресивному стані та роздратованості.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній. Крім того пояснив, що шкода полягає саме у невиплаті грошової допомоги в належному розмірі.

Представники Міністерства соціальної політики України та Державної казначейської служби в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення рекомендованою кореспонденцією, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати справу за їх відсутності.

15 травня 2018 року до Апеляційного суду міста Києва надійшов відзив Міністерства соціальної політики України, з підтвердженнями його направлення позивачу, згідно якого Міністерство вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки суд керувався нормами чинного законодавства. Міністерство соціальної політики України жодним чином не порушувало прав та законних інтересів позивача, а діяло на підставі, в межах та спосіб, визначених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та іншими нормативно-правовими актами, які приймалися на виконання вимог вказаного Закону. Кошти позивачу були виплачені правомірно, в порядку та розмірах, визначених постановами Кабінету Міністрів України на відповідний рік. Крім того, позивачем не наведено та не надано суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди та її розміру, а також позивачем не доведено протиправність поведінки Міністерства та причинного зв'язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи ОСОБА_2, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19 травня 2017 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Міністерства соціальної політики України, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на свою користь у рахунок відшкодування шкоди кошти в розмірі 31 411 грн. 00 коп., завданою невиплатою у належному розмірі щорічної разової грошової допомоги до 5 травня протягом 2012-2017 років, передбачену ст.13 Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інфляційні втрати в розмірі 39 817 грн. 97 коп. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є інвалідом війни і йому відповідно до ст. 13 Закону № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено щорічно до 5 травня виплату разової грошової допомоги у розмірі семи мінімальних пенсій за віком інвалідам 3 групи з 22 червня 2011 року, восьми мінімальних пенсій за віком інвалідам 2 групи з 18 квітня 2016 року. Однак, він отримує вказану виплату у меншому розмірі, ніж визначено вказаним Законом. Оскільки Міністерство соціальної політики України як орган виконавчої влади забезпечує призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсації інвалідам війни, вважає, що внаслідок протиправних дій Міністерства соціальної політики України щодо невиплати позивачу разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі відповідно до ст.13 Закону № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому завдана шкода у вказаному розмірі.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому відповідачами шкоди, зокрема, невиплати Міністерством соціальної політики України протягом 2012-2017 років відповідно до ст.13 Закону України №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» разової грошової допомоги до 5 травня, а також протиправність поведінки Мінсоцполітики та причинного зв'язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги щодо завдання позивачу моральної шкоди.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

У статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Крім того, стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п.п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння відповідачами йому шкоди, зокрема, невиплати Міністерством соціальної політики України протягом 2012-2017 років відповідно до ст.13 Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачу разової грошової допомоги до 5 травня, а також протиправність поведінки Мінсоцполітики та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою.

Отже, причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Слід зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, який повинен бути підтверджений відповідним судовим рішенням, яке має значення для справи про відшкодування шкоди.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем у відповідності до вимог процесуального закону не надано (не наведено) належних доказів, на підставі яких суд може встановити факт завданої шкоди відповідачами позивачу, в тому числі моральної шкоди.

Доводи ОСОБА_2 про те, що відповідачами йому завдано матеріальної та моральної шкоди не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду належними та достовірними доказами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання останньому майнової (матеріальної) шкоди та моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, а також доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Інші аргументи та доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києвавід 18 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В. Головачов

О.В.Шахова

Повний текст постанови складено 24 травня 2018 року