Справа № 466/5206/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/4762/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - відповідача ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 червня 2017 року у справі позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_2 про звернення стягнення на житловий будинок та земельну ділянку в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом визнання права власності, -

В С Т А Н О В И ЛА:

В червні 2016 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - Славкіна Марина Анатоліївна звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому, з урахуванням поданих у березні 2017 року уточнень до позовної заяви, просить постановити рішення, яким в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 636 438,13 грн., яка складається з кредиту в розмірі 49 623,83 долари США, відсотків в розмірі 46 731,31 доларів США та штрафу за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 29 607,61 грн., звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотечного договору від 15 грудня 2006 року, що був укладений між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я., за реєстровим № 5520, а саме: на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 213,9 кв.м, житловою площею 117,4 кв.м, зі всіма його приналежностями, реєстраційний номер 16393821, та на земельну ділянку, площею 0,0479 га, на якій розташований житловий будинок, переданий в іпотеку, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1, шляхом визнання права власності за публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк», за вартістю, визначеною на момент переходу права власності, на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. В обґрунтування позову зазначає, що 15 грудня 2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочена назва ПАТ «ВіЕйБі Банк») та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 143/06сп, згідно якого банк надає відповідачу кредит у розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, зі сплатою 12,8% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 2026 року. Банк виконав умови кредитного договору та надав відповідачу ОСОБА_2 кредит, а останній зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки та комісію у строки та у розмірі, передбачені кредитним договором та додатковими угодами до нього. Вказує, що ОСОБА_2 належним чином свої зобов'язання за вищевказаним кредитним договором відповідно до графіку погашення кредиту не виконує, заборгованість погасив лише частково та станом на 27 серпня 2015 року допустив заборгованість 2 634 438,13 грн., з яких: кредит - 49 623,83 доларів США, відсотки 46 731,31 доларів США, штраф та пеня за несвоєчасне погашення кредиту 29 607,61 грн. У 2010 році банк звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, однак між сторонами була досягнута домовленість про підписання мирової угоди, та 30 серпня 2012 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова було визнано мирову угоду, відповідно до умов якої сторони домовились, що боржники зобов'язуються до 30 червня 2015 року сплатити заборгованість за кредитним договором в сумі, яка вказана у п. 3 мирової угоди. Умови мирової угоди повністю не виконано. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов мирової угоди, він - позивач, змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

РішеннямШевченківського районного сулу м. Львова від 02 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_2 про звернення стягнення на житловий будинок та земельну ділянку в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом визнання права власності - відмовлено.

Рішення Шевченківського районного сулу м. Львова від 02 червня 2017 року оскаржила Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - Славкіна М.А., подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги посилання відповідача щодо поширення на дані правовідносини дії мораторію, встановленого ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Такі висновки суду першої інстанції є хибними. Так, на думку апелянта, мораторій на примусове відчуження житлових приміщень, що є предметом іпотеки за валютними кредитами не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишення позовної заяви без розгляду, зупинення чи закриття провадження за такою позовною заявою. Даний мораторій поширюється лише на виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на його примусову реалізацію з прилюдних торгів в ході виконавчого провадження. Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що як вбачається із розрахунку, доданого до позовної заяви про спонукання до умов мирової угоди, на виконання її умов, відповідачем, починаючи з вересня 2012 року щомісячно сплачувались значно менші суми аніж ті, які передбачені графіком, зазначеним у п. 4 мирової угоди. Неналежне виконання боржниками умов мирової угоди призвело до утворення заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сторони, уклавши мирову угоду, фактично дійшли спільної згоди визначити заборгованість відповідача за кредитним договором в конкретному розмірі та гривнях, а не в іноземній валюті. Таким чином, договір міг би вважатися припиненим лише за умови належного виконання умов мирової угоди. Однак, відповідач умови мирової угоди весь час порушував, а тому, дія кредитного договору не припинена, умови, на яких було укладено договір не змінені, не припинені, відтак, зобов'язання відповідача залишаються не виконаними. Просить рішення Шевченківського районного сулу м. Львова від 02 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_2 про звернення стягнення на житловий будинок та земельну ділянку в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом визнання права власності виходив з того, що вищевказаний житловий будинок виступає як забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за споживчим кредитом, наданим йому в іноземній валюті; відповідач ОСОБА_2 хоч не зареєстрований, однак фактично постійно проживає в даному будинку загальна площа якого не перевищує передбачений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розмір 250 кв.м. для житлового будинку, а позивачем не надано доказів того, що у власності відповідача є інше нерухоме житлове майно; між сторонами по справі було укладено мирову угоду, яка була визнана ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 30 серпня 2012 року, вказана ухвала суду ніким не оскаржувалась і набрала законної сили; уклавши мирову угоду, сторони фактично дійшли спільної згоди визначити заборгованість відповідача за кредитним договором в конкретному розмірі та в гривнях, а не в іноземній валюті; з долученої до справи копії позовної заяви в цивільній справі № 461/1875/17, яка перебуває у провадженні Галицького районного суду м. Львова, вбачається, що станом на час пред'явлення позову у березні 2017 року розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором становить 410 110,00 грн., яку позивач -Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - Славкіна М.А. і просить стягнути з відповідачів, в тому числі і з ОСОБА_2

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Судома встановлено, що 15 грудня 2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочена назва ПАТ «ВіЕйБі Банк») та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 143/06сп, згідно якого банк надає відповідачу кредит у розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, зі сплатою 12,8% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 2026 року.

Згідно п. 1.2. Кредитного договору цільове використання кредиту проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 15 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я., що укладений між позичальником ОСОБА_2 та ОСОБА_7, згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до п.п. а), б), в) п.2 цього Кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту власник ОСОБА_2 укладає з банком договір іпотеки житлового будинку, загальною площею 213,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та є фінансова порука з боку ОСОБА_4 і ТзОВ «Тиверія».

Згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за № 63 від 20 березня 2015 року було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків - Славкіну Марину Анатоліївну. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 213 від 22 лютого 2016 року строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та повноваження ліквідатора продовжено до 19 березня 2018 року включно.

Банк виконав умови кредитного договору та надав відповідачу ОСОБА_2 кредит, а останній зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки та комісію у строки та у розмірі, передбачені кредитним договором та додатковими угодами до нього.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором № 143/06сп між банком та відповідачем ОСОБА_2 15 грудня 2006 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 5520. Предметом іпотеки є: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 213,9 кв.м, житловою площею 117,4 кв.м, зі всіма його приналежностями, реєстраційний номер 16393821. Іпотека також поширюється на земельну ділянку, площею 0,0479 га, на якій розташований житловий будинок, переданий в іпотеку, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1.

Предмет іпотеки є власністю відповідача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 15 грудня 2006 року.

У 2010 році банк звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, однак між сторонами було досягнута домовленість про підписання мирової угоди, та 30 серпня 2012 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова було визнано мирову угоду, відповідно до умов якої, сторони домовились, що боржники зобов'язуються до 30 червня 2015 року сплатити заборгованість за кредитним договором в сумі, яка вказана у п. 3 мирової угоди. Умови мирової угоди повністю не виконано.

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктами 7.1., 7.4., 7.5. вищезазначеного іпотечного договору, який був укладений 15 грудня 2006 року між ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк» та відповідачем ОСОБА_2 передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором в цілому або в тій чи іншій його частині та /або невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, в цілому або в тій чи іншій його частині, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а в разі його невиконанн звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання по кредитному договору в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.7.4. цього договору.

Отже, договір іпотеки містить застереження про передачу іпотекодержателю у власність предмета іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості, окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами не укладалося.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі, передбачили судовий спосіб захисту порушених прав, а також вирішили питання щодо можливого позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

У ст. 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у ч. 1 ст. 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена Законом України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

А відтак, позивач не позбавлений відповідно до ст. ст. 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Необхідно зазначити, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачена лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України.

У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Слід зазначити, що застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог ст. ст. 328, 335, 392 ЦК України у контексті ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір вищевказаних обставин не врахував та безпідставно послався на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У зв'язку з цим колегія суддів зазначає, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

З огляду на ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, то його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

З підписаної сторонами мирової угоди, яка була визнана 30 серпня 2012 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова, вбачається, що сторони домовились, що сума заборгованості боржника за кредитним договором (зі змінами та доповненнями до нього), на день укладення мирової угоди становить 582 110 грн. 84 коп., боржник зобов»язується сплатити заборгованість за кредитним договором (зі змінами та доповненнями до нього) в сумі 582 110 грн. 84 коп. на день підписання із щомісячною обов»язковою до сплати сумою в розмірі не менше 16000 грн. 00 коп. відповідно до графіку, починаючи з серепня 2012 року і по червень 2015 року включно, і за умови відсутності станом на 30 червня 2015 року заборгованості боржників перед стягувачем за кредитним договором (зі змінами і доповненнями до нього), дія кредитного договору, договору поруки № 143/06 від 15 грудня 2006 року та іпотечного договору від 15 грудня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі № 6521, буде вважатись припиненою.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що посилання суду першої інстанції на укладену між сторонами мирову угоду, як на підставу припинення дії кредитного та іпотечного договорів, є також безпідставним.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що 28.09.2017 року ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернувся у Галицький районний суд м.Львова з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, третя особа ТзОВ «Тиверія» про спонукання відповідачів до виконання мирової угоди, укладеної 30 серпня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» і ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа ТзОВ «Тиверія» та визнаної ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 30.08.2012 року. Згідно доданого до позовної заяви розрахунку заборгованість відповідачів та третьої особи перед банком складає 410 110 грн. 84 коп.

Колегія суддів не приймає до уваги і доводи представника відповідача, що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - Славкіна Марина Анатоліївна є неналежним позивачем, оскільки таке спростовується позовними заявами та іншими матеріалами справи, з яких вбачається, що позовні вимоги заявлені в інтересах Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк».

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.п. 2, 8 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - Славкіної Марини Анатоліївнислід задовольнити частково, а рішення Шевченківського районного сулу м. Львова від 02 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - Славкіної Марини Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_2 про звернення стягнення на житловий будинок та земельну ділянку в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом визнання права власності - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 травня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.