Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 357/9562/15-ц

провадження № 61-20825св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13 жовтня 2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ Банк «Фінанси та Кредит), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості і платності грошові кошти у розмірі 31 000,00 дол. США зі сплатою 11,6 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 19 червня 2014 року.

13 жовтня 2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав і іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 13 жовтня 2006 року між банком і ОСОБА_6 було укладено договір поруки, згідно з яким поручитель зобов'язалася відповідати у повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 14 травня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 21 185,22 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 18 672,19 дол. США, заборгованість за процентами у розмірі 2 513,03 дол. США, також у позичальника існує заборгованість по сплаті комісії у розмірі 3 866,85 грн, крім того, за несвоєчасне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором банком нарахована пеня у розмірі 354 060,60 грн.

На підставі вказаного, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року у розмірі 21 185,22 дол. США та 357 927,45 грн.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 подав до суду зустрічний позов до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача, визнання кредитного договору і договору іпотеки недійсними.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладенні кредитного договору банком було порушено положення статей 203, 215 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: умови договору є несправедливими, існує дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача, відсутня істотна умова договору - сукупна вартість кредитного договору, відсутній детальний розрахунок загальної вартості кредиту для споживача, що позбавило позичальника можливості оцінити умови та порядок погашення кредиту. Фактична відсоткова ставка, виходячи з умов договору, розрахована невірно, що значно здорожує вартість кредиту. Оскільки банк ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, просив на підставі статті 230 ЦК України визнати недійсним кредитний договір та як наслідок договір іпотеки, оскільки згідно з частиною другою статті 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року у складі судді Подрєзової Г. О. в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 13 жовтня 2006 року, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_5 та іпотечний договір від 13 жовтня 2006 року, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_5 про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умови кредитного договору від 13 жовтня 2006 року є несправедливими, наслідком укладення договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, банк приховав від споживача фактичні суми за кредитом, позбавивши його права прийняти відповідне правильне рішення, а позивач не володіє спеціальними знаннями в галузі права та банківської справи. Визнавши недійсними кредитний договір і договір іпотеки, суд відмовив у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 18 672,19 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 513,03 дол. США, пені за кредитом у розмірі 265 198,82 грн, пені за процентами за користування кредитом у розмірі 81 916,32 грн. У задоволені інших позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано недійсними пункти 4.7, 7.8 кредитного договору від 13 жовтня 2006 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_5, у частині надання згоди позичальником сплачувати комісійну винагороду. У задоволені інших вимог зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір у розмірі 6576,85 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік зниження розміру заборгованості», який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Твердження позивача про збільшення процентів за користування кредитом за спірним договором, спростовується висновком експерта від 15 червня 2016 року, яким встановлено, що реальна процентна ставка за договором становить 11,6 % річних, тому підстав для визнання кредитного договору недійсним немає. Разом з тим, встановивши, що умовами кредитного договору, зокрема, пунктом 4.7 встановлена щомісячна сплата комісійної винагороди за надання кредиту у розмірі 297,45 грн, а пунктом 7.8 - комісійна винагорода за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 1 565,50 грн, апеляційний суд визнав ці положення кредитного договору недійсними, оскільки банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які він здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши, що позичальником основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, суд відповідно до вимог статей 526, 530, 554 ЦК України стягнув цю заборгованість солідарно з боржника і поручителя.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при підписанні кредитного договору він цілком довіряв банківським працівникам, як спеціалістам, оскільки не володіє спеціальними знаннями в галузі юриспруденції і банківського права, однак банк приховав від нього фактичні суми за кредитом, тим самим позбавив його можливості фактичного розуміння умов кредитування.

У червні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що банк зобов'язання з видачі кредиту виконав, а позичальник свої зобов'язання з повернення цих коштів з урахуванням встановленої плати за їх користування порушив, кредитні кошти у строки встановлені договором не повернув, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову і стягнення солідарно з боржника і поручителя заборгованості за кредитом. При укладенні кредитного договору ОСОБА_5 був ознайомлений з умовами цього договору, ніяких зауважень та заперечень не мав, а банк надав йому усю необхідну інформацію про умови кредитування, з яким позичальник погодився, уклавши відповідний договір.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком

є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Установивши, що оспорюваний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, апеляційний суд вірно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 626-628 ЦК України дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_5 та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 13 жовтня 2006 року недійсним.

Такий висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленій у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Разом з тим, апеляційний суд обґрунтовано визнав недійсними положення кредитного договору від 13 жовтня 2006 року, зокрема, пункти 4.7, 7.8, якими передбачено сплату позичальником комісії за надання кредиту та розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій, оскільки встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, є незаконним. Нарахування комісії банком здійснювалося за послуги, що супроводжують кредит, а саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта, що також суперечить вимогам закону.

Вказаний висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленій у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки змісту оспорюваного кредитного договору, який є несправедливим, оскільки банк не проінформував позичальника про всі істотні умови договору є безпідставними та суперечать наявним у справі доказам і спростовуються встановленими судом обставинами справи.

Таким чином, встановивши, що підстав для визнання кредитного договору недійсним немає, а основне зобов'язання за цим договором не виконано, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за його невиконання.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк