Справа № 467/351/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2018 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права власності на земельні ділянки,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що після смерті його дружини ОСОБА_8 залишилось спадкове майно, до складу якого входять дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,27 га та 0,29 га, розташовані в межах території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області та правовстановлюючим документом на які є державний акт на право приватної власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1, виданий на ім'я дружини.

В позовній заяві вказує, що ОСОБА_8 завершила приватизацію та набула право власності на вказані земельні ділянки ще у 2003 році, що підтверджується розпорядженням та відповіддю Держгеокадастру.

Зокрема, за життя 26 квітня 1996 року вона отримала сертифікат про право на земельну частку (пай), кадастрові номера, на підставі чого було виготовлено технічну документацію та державний акт на право приватної власності на земельні ділянки.

Проте, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_8 не отримала у зв'язку із смертю, а підтвердження його реєстрації також немає через відсутність книги у відділі Держгеокадастру.

Позивач є спадкоємцем після смерті дружини за законом, оскільки на момент її смерті проживав разом з нею, звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріусом було відмовлено у вчиненні цієї нотаріальної дії у зв'язку з тим, що право власності на землю посвідчується державним актом.

Окрім позивача, спадщину прийняли і його дійти - ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Проте, останні, як вказано в позовній заяві, свого права на спадкове майно не заявляли, про що написали заяви, додані до справи.

За таких обставин, позивач, уточнивши позовні вимоги, просить суд визнати за ним в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 право власності на земельні ділянки площею 5,27 га, кадастровий номер НОМЕР_2 та площею 0,29 га, кадастровий номер НОМЕР_3 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в межах Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області.

Провадження за вимогами позивача було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року та в цей же день розпочато підготовче провадження у справі.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 травня 2018 року за клопотанням представника відповідача від приватного нотаріуса Арбузинського районного нотаріального округу Грицаєнко Л.М. витребувано копію спадкової справи, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Арбузинсього районного суду Миколаївської області від 02 травня 2018 року за клопотанням представника позивача до участі у справі в якості співвідповідачів було залучено ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 травня 2018 року підготовче провадження у справі було закрите, а справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, на підставі ч.3 ст. 227 ЦПК України із вступним словом не виступав.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, що викладені в ньому, просив його задовольнити, однак чіткої правової позиції в ході розгляду справи щодо вимог позивача не висловив.

Зокрема, у вступному слові посилався на те, що померла дружина позивача ОСОБА_8 за життя отримала сертифікат на земельні частки, звернулась із заявою про виділення їх в натурі, проте державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на її ім'я, не встигла отримати. Але так як позивач на момент її смерті проживав разом з нею, то є спадкоємцем за законом разом із своїми дітьми - відповідачами по справі, які на момент смерті ОСОБА_8 були неповнолітніми, проживали разом з нею, а тому також прийняли спадщину.

Однак, оскільки останні на земельні ділянки не претендують, про що написали відповідні заяви, то представник позивача просив визнати право власності на них лише за позивачем, в той час як, з його слів, відповідачі будуть залишатись співвласниками, або ж, за розсудом суду, просив визнати за ним право власності на 1/5 частину спадкового майна.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні позов визнали, просили визнати право власності на земельні ділянки за їхнім батьком - позивачем у справі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що у цьому випадку визнання права власності на земельні ділянки лише за позивачем буде суперечити закону, так як відповідачі на сьогоднішній день також прийняли спадщину. Водночас, набуття права власності ОСОБА_8 на земельні ділянки у встановленому законом порядку позивачем не доведено.

Просив в задоволенні позову за таких обставин відмовити.

В свою чергу, суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створивши учасникам судового процесу всі умови для реалізації ними їхніх прав, з урахуванням положень ст. 12 ЦПК України, дослідивши надані докази та оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозв'язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, керуючись принципом верховенства права і законом, встановив наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини та зробив такі висновки.

В судовому засіданні встановлено, що 26 квітня 1996 року дружині позивача ОСОБА_8 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4, відповідно до якого їй належало право на земельну частку (пай), яка перебуває в колективній власності КСП «Південний Буг» розміром 5,88 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Розпорядженням Арбузинської районної державної адміністрації Миколаївської області від 09 жовтня 2003 року № 651 ОСОБА_8 надано дозвіл на виділення в натурі /на місцевості/ земельних ділянок (паїв) площею 5,27 га (рілля) та 0,29 га (пасовища) та складання державних актів на право приватної власності на землю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5, виданим Виконкомом Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області 24 квітня 2004 року.

Проте, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 на земельні ділянки площею 5,27 га та площею 0,29 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в межах території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, було видано на ім'я ОСОБА_8 02 вересня 2014 року, тобто вже після її смерті.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (у редакції, що діяла на час видачі державного акта) право власності на земельну ділянку виникало після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації.

Згідно із положеннями ч.1 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі державного акта) право власності на земельну ділянку посвідчувалось державний актом.

Земельний кодекс України, окрім цього, у ст.ст. 80, 81 (у редакції, чинній на час видачі державного акта) визначав суб'єктів права власності на землю та підстави набуття громадянами права власності на земельні ділянки.

Зокрема, відповідно до п. г ч.1 ст. 81 ЗК України (у редакції, чинній на час видачі державного акта) громадяни набували права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Між тим, згідно із ч.4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Отже, з моменту смерті фізична особа втрачає здатність набувати/мати цивільні права і обов'язки.

А тому, враховуючи той факт, що державний акт на ім'я ОСОБА_8 було видано вже після її смерті, то остання не набула права власності на земельні ділянки щодо яких позивачем висунуто вимоги, оскільки не одержала його (ст. 125 ЗК України у редакції, чинні як на час смерті ОСОБА_8, так і на час його видачі на її ім'я).

За таких обставин, з урахуванням положень чинного на той час закону, твердження представника позивача про те, що ОСОБА_8 набула права власності на земельні ділянки ще у 2003 році на підставі рішення Арбузинської районної державної адміністрації Миколаївської області № 651 від 09 жовтня 2003 року та у з зв'язку із завершенням приватизації, є таким, що ґрунтується на помилковому тлумаченні положень законодавства.

При цьому, посилання у позовній заяві на роз'яснення п.п. 10, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року суд вважає некоректним у цій ситуації, оскільки останні стосуються випадків, коли спадкодавець набув права власності на земельну ділянку ще за життя.

Втім суд, у цьому випадку прийшов до протилежних висновків.

Посилання ж на положення абз. 2 п.1 Перехідних положень Земельного кодексу України взагалі не стосується правовідносин, що мають місце у даному випадку, так як Декрет Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року регулює передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, а не земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Будь-яких даних про те, що видача державного акту ОСОБА_8 здійснювалась відповідно до вказаного нормативно-правового акту, в ході судового розгляду здобуто не було.

А відтак, з чого позивач і його представник зробили висновок про те, що ОСОБА_8 було завершено процес приватизації спірних земельних ділянок і що цей процес, з урахуванням категорії земельних ділянок та їх правового статусу, взагалі їх стосувався, є незрозумілим.

Як видно із дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи, 30 травня 2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л.М. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частку нерухомого майна, яке складається із земельної ділянки площею 5,27 га, яка розташована в межах Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області.

Дані про звернення позивача із заявою про видачу йому свідоцтва на право на спадщину щодо земельної ділянки площею 0,29 га в спадковій справі відсутні.

Втім, приватним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю належного правовстановлюючого документу на майно, яке входить до складу спадщини, а саме державного акта.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно правил ст. 1218 цього Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз чинного законодавства дає підстави вважати, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на неї в порядку спадкування має місце лише за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності:

- ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки;

- виготовлення технічної документації на земельні ділянки;

- визначення меж земельної ділянки в натурі;

- погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами;

- одержання у встановленому порядку Державного акта на землю;

- реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України.

Отже, якщо дружина позивача ОСОБА_8, не одержала державний акт у встановленому законом порядку, а як наслідок, не набула права власності за життя на вказані в ньому земельні ділянки, то це право не входить до складу спадщини, яка відкрилась після її смерті, а самі земельні ділянки не входять до складу спадкового майна, а тому визнання права власності на них у порядку спадкування суперечитиме закону.

При цьому, будь-які відомості про реєстрацію державного акта у матеріалах провадження відсутні, в той час як лист Арбузинського районного відділу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 19.03.2018 року не є належним підтвердженням відсутності/наявності державної реєстрації цього правовстановлюючого документу.

За таких умов, позовні вимоги у заявленій редакції задоволенню не підлягають.

Таким чином, суд встановив, що до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 входить право на земельну частку (пай), яке посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_4, виданого їй на підставі рішення Арбузинської РДА від 25 квітня 1996 року №184.

Отже, позивач вправі спадкувати лише таке право, оскільки воно належало його покійній дружині на момент її смерті.

Однак, такі вимоги ним не пред'являлись, утворюють собою іншу підставу та предмет позову, а тому не можуть бути задоволені у цьому провадженні.

Що стосується визнання права власності на земельні ділянки лише за позивачем, то суд вважає за необхідне вказати на таке.

За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Так, відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку.

Як встановив суд, разом з ОСОБА_8 на час відкриття спадщини проживав не лише позивач, а й діти - відповідачі у справі ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які всі на той час були неповнолітніми, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні свідоцтвами про їх народження.

В судовому засіданні не встановлено того, що останні відмовились від спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, тобто протягом шести місяців після відкриття спадщини, а тому в силу ч.4 ст. 1268 ЦК України є такими, що прийняли спадщину поряд із позивачем.

Відповідно до правила, встановленого у ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За ч.1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

За таких обставин, враховуючи прийняття спадщини, не лише позивачем, ще й відповідачами, то визнання права власності на усе спадкове майно лише за позивачем прямо суперечитиме положенням як чинного законодавства, так і засадам цивільного судочинства, навіть за умови, що відповідачі визнають позов, оскільки останній, як спадкоємець за законом, у такій ситуації має право на 1/5 частку у спадщині.

Наявні в матеріалах провадження заяви відповідачів про їх відмову від належних їм частин спадщини на користь позивача суд не бере до уваги на підставі ч.1 ст. 78 ЦПК України, з огляду на слідуюче.

Статтею 1273 ЦК України передбачене право спадкоємця відмовитися від прийняття спадщини, зокрема, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно із ч.ч. 3 та 4 ст. 1273 ЦК України неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування.

Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування.

За такого, суд відхиляє доводи представника позивача, як неспроможні, про те, що відповідачі не могли подати такі заяви, оскільки на час відкриття спадщини були неповнолітніми, оскільки останні мали законного представника - батька.

Тобто, аби вважатися такими, що не прийняли спадщину, законний представник відповідачів мав би подати заяву про відмову від неї протягом шести місяців з дня відкриття спадщини нотаріусу або посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування.

Проте, як встановив суд, в матеріалах спадкової справи відповідні заяви відсутні, посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування у встановлений законом строк також не подавались, а тому суд не може розцінювати їх як такі, які подані у встановленому законом порядку.

За такого, відповідачі є такими, що прийняли спадщину поряд із позивачем, що виключає можливість визнання лише за одним ним права власності на спадкове майно.

При цьому, суд враховує те, що вказані заяви не містять вказівки на свого адресата, представник позивача пояснив, що вони підлягають подачі за місцем вимоги, що не ґрунтується на положеннях закону, оскільки останній чітко встановлює кому подаються такі заяви, а тому суд вважає їх сумнівними в контексті ст. 78 ЦПК України і не бере їх до уваги, як доказ відмови відповідачів від спадщини.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд не встановив у цьому провадженні порушених, невизнаних або ж оспорюваних прав, свобод і законних інтересів позивача, з огляду на те, що спір між спадкоємцями відсутній, а визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватись лише у разі, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.

У цьому випадку, позивач не позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права у інший спосіб, аніж судовий захист.

За таких обставин, суд переконаний, що в задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити.

Судовий збір належить віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12,13, 76-81, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_7 до Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права власності на земельні ділянки - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Явіца