Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 711/4664/16-ц

провадження № 61-12768св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року у складі судді Степаненко О. М. та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Бабенка В. М., Бородійчука В. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл.

Позовна заява мотивована тим, що з квітня 2002 року до дня укладення шлюбу, 19 жовтня 2006 року, позивач та відповідач проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За період такого проживання відповідач 31 грудня

2004 року придбав у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.Також 06 вересня 2011 року ОСОБА_5 придбав за договором купівлі-продажу автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 неодноразово уточнювала позовні вимоги, уточнивши які, остаточно просила суд - встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період з квітня 2002 року до 19 жовтня 2006 року без реєстрації шлюбу;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі - д.р.н. НОМЕР_1), меблі (стінка, диван, диван-кутовий, крісло офісне) вартістю 18 000,00 грн, плиту Gorenje вартістю 3 700,00 грн, пральну машину LG вартістю 3 545,00 грн, холодильник LG вартістю 3 579,00 грн, люстра вартістю 1 500,00 грн, посудомийну машину Bosch SPS 53M22 вартістю 4 674,00 грн, такими, що належать їм на праві спільної сумісної власності у рівних частинах;

- визнати за нею право власності на половину майна, що складає спільну сумісну власність подружжя;

- поділити майно подружжя в натурі;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1; меблів (стінка, диван, диван-кутовий, крісло офісне) вартістю 18 000,00 грн, плити Gorenje вартістю

3 700,00 грн, пральної машини LG вартістю 3 545,00 грн, холодильника LG вартістю 3 579,00 грн, люстри вартістю 1 500,00 грн, посудомийної машини Bosch SPS 53M22 вартістю 4 674,00 грн;

- надати строк для примирення подружжя терміном у 6 місяців;

- стягнути з ОСОБА_5 на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 з 2002 року до 19 жовтня 2006 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

У задоволенні вимог щодо визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та її розподілі відмовлено.

У задоволенні вимог щодо визнання спільною сумісною власністю побутової техніки та меблів, а саме: пральної машини LG, холодильника LG, посудомийної машини Bosh, меблевої стінки у вітальню, люстри та їх розподілі відмовлено.

Визнано автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 д.р.н. НОМЕР_1 спільним сумісним майном подружжя.

Визнано право власності за ОСОБА_5 на автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 д.р.н. НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 98 234,50 грн в якості компенсації за її частку в автомобілі.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 на автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 д.р.н. НОМЕР_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року мотивоване тим, що факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2002 року до 19 жовтня 2006 року підтверджений доказами спільного проживання сторін однією сім'єю та ведення ними спільного господарства, показами свідків та сімейними фотокартками. За період спільного проживання сторони мали взаємні права та обов'язки, а також придбали спільне майно.

Стягнення грошової компенсації в розмірі 98 324, 50 грн як Ѕ частини вартості автомобіля на користь ОСОБА_4, мотивоване тим, що автомобіль придбаний сторонами за спільні кошти подружжя, є неподільною річчю, а визнання права власності на Ѕ його частину створить сторонам незручності у його подальшому спільному користуванні ним.

Позивач не надала суду доказів на підтвердження наявності у неї власних коштів для придбання спірної квартири, оскільки в шлюбі з відповідачем на той час не перебувала. ОСОБА_5 отримав квартиру у 1996 році та зареєструвався в ній згідно з договором найму з правом її подальшого викупу з відстрочкою виплати вартості. У грудні 2004 року відповідач сплатив повну вартість квартири та набув право власності на неї, у зв'язку з чим квартира є особистим майном відповідача, придбаним лише за його особисті кошти.

Позивачем не доведено факту наявності у відповідача спільної сумісної власністі, а саме побутової техніки та меблів.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 25 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а апеляційну скаргу

ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 17 січня

2017 року змінено, скасовано в частині задоволення вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 з 2002 року до 19 жовтня 2006 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відмовлено ОСОБА_4 в частині задоволення вимог щодо встановлення факту проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 з 2002 року до 19 жовтня 2006 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалюючи у цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив з того, щодо введення в дію ЦК України в 2004 році, такий факт не встановлюється судом за період до 2004 року. Крім того, має місце невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, оскільки встановлення факту породжує певні юридичні наслідки, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав особи. В цьому випадку встановлення факту не породжує жодних юридичних наслідків для позивача, так як судом відмовлено в задоволенні вимог щодо визнання квартири спільною сумісною власністю та її розподілу.

25 травня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні квартири спільною сумісною власністю подружжя та її розподілу і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її вимоги. Також просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована, тим що суд апеляційної інстанції, порушуючи норми процесуального законодавства, необґрунтовано відмовив їй у задоволенні позовної вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, та надав перевагу доказам відповідача, а саме: взяв до уваги рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від

22 квітня 2005 року, на яке той посилався, як на доказ того, що до 2005 року позивач проживала за іншою адресою. Однак цим судовим рішенням не встановлювалося місце її проживання. Судом були залишені поза увагою покази свідків, які були надані суду першої інстанції.

ОСОБА_4 також вважає, що, судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права щодо відмови у визнанні квартири спільною сумісної власністю подружжя та її поділу. Посилається на те, що її право власності на квартиру передбачене статтями 60, 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України, Кодекс) та положеннями глави 8 цього Кодексу, і їй не потрібно доводити факту наявності в неї особистих коштів на придбання спірної квартири

Заперечення на касаційну скаргу відповідач не подавав.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом установлено, щоз 19 жовтня 2006 року до 18 травня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 180-181).

Покази свідків, допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції, доводять, що сторони з 2002 року почали зустрічатися, потім разом проживати та їздити на відпочинок.

31 грудня 2004 року ОСОБА_5 придбав у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 119).

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями пункту 5 частини 1 статті 256 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до вимог частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня

2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при застосуванні статті 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2002 року до

19 жовтня 2006 року підтверджується лише показами свідків. Сімейних фотокарток, які б підтвердили їх факт спільного проживання, матеріали справи не містять. Покази свідків різняться, оскільки одні стверджують, що сторони спільно проживали з 2002 року, а інші - що їх відносини були схожі на відносини між чоловіком та жінкою, які тільки почали зустрічатися.

Інших доказів проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з

2002 року по 19 жовтня 2006 року матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте, позивачем всупереч наведеним нормам права до суду не надано належних доказів щодо встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з 2002 року до 19 жовтня 2006 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Крім того, судом відмовлено в задоволенні вимог щодо визнання квартири спільної сумісною власністю та її розподілу, виходячи з таких обставин.

Відповідно до договору житлового найму від 17 січня 1996 року, укладеного між ВАТ «Черкасибудматеріали» та ОСОБА_5, товариство здало в найм, а ОСОБА_5 прийняв, належну на праві власності товариству квартиру АДРЕСА_1 з правом подальшого її викупу з відстрочкою виплати вартості квартири (п.1.1). За пунктом 1.4 після повного погашення вартості квартири наймачем (ОСОБА_5) квартира стає його власністю. Відповідно до п. 1.5 наймач отримує кредит строком на 10 років, який зобов'язується виплатити з відсотками з відрахуваннями визначеної договором суми із заробітної плати наймача. Наймач (п.3.4) дає згоду на відрахування з його заробітної плати щомісячно (а. с. 163-165).

Згідно з довідкою від 17 березня 2016 року, наданою ВАТ «Черкасибудматеріали» відповідача за період з 01 серпня 1996 року до

31 грудня 2004 року за рахунок виконаних робіт здійснювалось погашення вартості квартири. Після погашення повної суми вартості квартири між ВАТ «Черкасибудматеріали» та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу (а. с. 92).

Доводи позивача, що в судовому засіданні встановлено придбання спірної квартири за спільні сімейні кошти, є безпідставними, оскільки не підтверджені матеріалами справи.

ОСОБА_4 не надано доказів, що нею були внесені кошти за спірну квартиру.

Тобто, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано дійшли висновку, що спірна квартира є особистим майном відповідача, придбаним лише за його особисті кошти, і не може бути визнана спільним майном, набутим під час проживання сторін без реєстрації шлюбу.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовано правильно.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, й про це свідчать матеріали справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційної інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 17 січня 2017 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик