Номер провадження: 22-ц/785/3397/18
Номер справи місцевого суду: 504/3293/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах за дорученням ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання батьківства, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 14 березня 2017 року (суддя Вінська Н.В.),

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 в інтересах за дорученням ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що починаючи з 01 січня 2012 року ОСОБА_4 проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачкою по справі ОСОБА_5 за адресою: м. Одеса вул. Єфімова, 42.

Під час проживання однією сімєю у них народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, але під час його перебування за кордоном у відрядженні відповідач, без відому ОСОБА_4 отримала свідоцтво про народження дитини в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 135 СК України.

Зазначає, що до і після народження доньки ОСОБА_4 із ОСОБА_5 проживали разом, вели спільне господарство, відповідачка та донька були на його утримані. Після народження доньки вони переїхали жити до матері відповідачки в с. Новомиколаївка Комінтернівського району Одеської області.

Після народження доньки їх цивільний шлюб розпався та позивач переїхав жити до своїх батьків. Весь час і до нині він допомагає відповідачці в утриманні доньки, підтвердженням чого є грошові перекази. Але відповідачка забороняє йому бачитись з донькою, приймати участь у її вихованні, добровільно реєструвати його батьком дитини, у звязку з чим, позивач просив визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 батьком малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

На підтвердження свого батьківства до суду був наданий висновок експерта за результатами експертизи, яка зроблена в ДНК центрі м. Одеси вул. Бугаєвська, 35 оф. 214.

Відповідач ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість. Зазначила, що вона дійсно деякий час мала стосунки з ОСОБА_4, але після того, як вона завагітніла ОСОБА_4 зазначив, що дитина не може бути від нього, оскільки він безплідний, на підтвердження вказаного надав їй відповідну довідку про стан здоровя. Після цього на 2 місяці вагітності вона з ним перестала спілкуватися. Народила дитину сама, із пологового будинку з дитиною ОСОБА_4 її з дитиною не забирав, вона сама опікувалась про себе та дитину, реєстрацію народження дитини у відділі РАЦС здійснила на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, так як від ОСОБА_4 не було жодної ініціативи. Грошей на утримання доньки, які нібито перераховував ОСОБА_4 вона ніколи не отримувала та не знала про їх існування. В даний час вона працює, проживає із своїм громадянським чоловіком, виховує своїх дітей.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 14 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3, яка діяла в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання батьківства було відмовлено. Зазначено, що суд відхиляє докази, що надані позивачем та виходить із того, що на момент зачаття дитини відповідачка не перебувала у шлюбі, тому у позивача не було жодної перешкоди на вирішення питання про походження дитини від нього у встановленому законом порядку.

Рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_4 через представника ОСОБА_7 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялася належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 28.01.2014 року у ОСОБА_5 народилась донька ОСОБА_6 У відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції зроблено актовий запис про народження дитини №37, з зазначенням батька ОСОБА_6 за прізвищем матері у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с.24).

Ухвалюючи рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що на момент зачаття дитини відповідачка не перебувала у шлюбі, тому у позивача не було жодної перешкоди на вирішення питання про походження дитини від нього у встановленому законом порядку.

Проте, погодитись з висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд першої інстанції дійшов таких висновків із порушенням норм матеріального та процесуального права, без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, не врахувавши завдань цивільного судочинства та не приділивши першочергову увагу інтересам дитини.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка чинна для України з 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно п. 1 ст. 9 Конвенції ООН «Про права дитини», держави - сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06 від 18 грудня 2008 року) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У справі «Гаазе проти Німеччини» (заява №11057/02 від 08 квітня 2004 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2017 року клопотання представника ОСОБА_4 ОСОБА_7 було задоволено, призначена судово-генетична експертиза з використанням ДНК. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

03.08.2017 року до апеляційного суду надійшла цивільна справа з повідомленням експерта №1961-02 від 02.08.2017 року про неможливість проведення експертизи у зв'язку з неодноразовим (03.07, 27.07.2017 року) неприбуттям ОСОБА_5 з дитиною до експертної установи (а.с.80-82, 86, 90, 96). Провадження у справі було відновлено, справу призначено до розгляду.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 06.12.2017 року клопотання представника ОСОБА_4 ОСОБА_7 було задоволено та вдруге призначено по справі судово-генетичну експертизу з використанням ДНК, провадження у справі зупинено на час проведення експертиз, апеляційний судом був застосований примусовий привід відповідача ОСОБА_5 з дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоров'я та медицини Одеської облдержадміністрації, доручено виконання ухвали про привід Лиманському відділу поліції ГУНП в Одеській області, смт. Доброслав, вул. Грубніка, 33-б.

30.01.2018 року до апеляційного суду Одеської області надійшов лист КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» департаменту охорони здоров'я та медицини Одеської облдержадміністрації №284-02 від 25.01.2018 року про неможливість проведення експертизи у звязку з неодноразовим (26.12.2017, 24.01.2018 року) неприбуттям ОСОБА_5 з дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до бюро судово-медичної експертизи (а.с.125, 140, 148).

Відповідно до вимог ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Незважаючи на ухилення відповідача від участь у проведенні судово-генетичної експертизи з використанням ДНК, матеріали справи містять достатньо доказів, що дають підстави для вирішення позовних вимог по суті.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_4 посилався на наступні докази свого батьківства стосовно малолітньої ОСОБА_6: акт мешканців будинку по вул. Єфімова, 42 у м. Одесі та будинку по вул. Бреуса, 26 у м. Одесі про те, що ОСОБА_5 проживала разом із ОСОБА_4 протягом 2012-2013 років у квартирі №19 по вул. Єфімова у м. Одесі (а.с.9); квитанції про поповнення карткового рахунку ОСОБА_5 на різні грошові суми за період 2015 року (а.с.11-16); сімейні фотознімки ОСОБА_4 разом із ОСОБА_5 та дитиною, які зроблені протягом 2014-2015 років (а.с.18-20); звіт по тесту на батьківство дитини, згідно якому результати тесту ДНК показали, що батьківство не виключено та з вірогідністю 99,99989392% ОСОБА_4 є біологічним батьком ОСОБА_6 (а.с.21-23), які досліджені апеляційним судом.

Наведені докази узгоджуються і показами допитаної у якості свідка матері відповідачки ОСОБА_8, яка підтвердила, що ОСОБА_4 допомагав ОСОБА_5 після народження доньки, надавав продукти та зазначила, що «за те, щоб ОСОБА_4 удочерив її внучку» (а.с.45).

Проте, відповідач не надала суду спростування доказам позивача, докази, які спростовують батьківство позивача та підтверджують альтернативну версію походження дитини, зачатої під час проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Також, судовою колегією досліджено рапорт ДОП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області від 26.12.2017 року із якого вбачається, що в ході виконання ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 06.12.2017 року про примусовий привід ОСОБА_5 та відвідування Загальноосвітньої школи №12, де навчається одна із доньок ОСОБА_5, остання, побачивши працівника поліції, відразу почала голосувати, та казати, що нібито в неї намагається відібрати дитину її колишній чоловік (а.с.136).

У звязку з чим, колегія суддів приходить до висновку про те, що небажання ОСОБА_5 приймати участь у проведенні судово-генетичної експертизи з використанням ДНК повязано із страхом відібрання у неї дитини позивачем, що вказує про усвідомлення батьківства позивача.

З огляду на приписи ст. 109 ЦПК та приймаючи до уваги, що відповідач була належним чином повідомлена про призначення експертизи, а також про час та місце відбору зразків для проведення експертизи, відверте, свідоме та системне ухилення відповідача від участі у проведенні експертизі, а також ненадання суду спростовувань доводам та доказам позивача, колегія суддів вважає, що наявні достатні правові підстави для визнання судом факту, для якого судом двічі призначалась судово-генетична експертиза з використанням ДНК, а саме факту батьківства позивача стосовно малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Висновки районного суду про те, що у позивача не було жодної перешкоди на вирішення питання про походження дитини від нього, шляхом звернення до органів РАЦС не може служити формальною підставою для розлучення дитини із її біологічним батьком, який бажає піклуватися про дитину.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Враховуючи встановлене судова колегія вважає, що висновки районного не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 1, 3 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 268, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 14 березня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати батьківство ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 24 травня 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_2

ОСОБА_9