Провадження № 22-ц/773/521/18 Категорія: 55 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Русинчука М.М.,

суддів Федонюк С.Ю., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» про перерахунок заробітної плати, виплату вихідної допомоги, компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою відповідача на рішення Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» (далі КП «ЛПЕ») про перерахунок заробітної плати, виплату вихідної допомоги, компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2016 року конференцією трудового колективу ЛПЕ прийнято зміни до колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом підприємства на 2011-2015 роки в частині оплати праці. Відповідно до п. 5.8. договору сторони домовилися про те, що вони для розрахунку заробітної плати керуються Галузевою угодою між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2014-2015 роки, враховуючи встановлену Законом України мінімальну заробітну плату. Крім того, були затверджені в новій редакції додатки до колективного договору в частині встановлення коефіцієнту співвідношень мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду (місячної тарифної ставки, що становить 120% мінімальної заробітної плати встановленої Законом) за видами робіт та окремими професіями до встановленої угоди тарифної ставки робітників І розряду основного виробництва та коефіцієнти співвідношень розмірів мінімальних місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії), встановлених у колективному договорі. Додатки вступили в силу з 01 березня 2016 року.

Згідно даних додатків для працівника основної професії на підприємстві (водія пасажирського тролейбуса) встановлено коефіцієнт 1,9, що відповідає приписам Галузевої угоди.

Позивач вказував, що з 01 березня 2016 року він був призначений на посаду начальника юридичного відділу підприємства. Відповідно до додатку №17 до колективного договору коефіцієнт для начальника відділу, в тому числі юридичного, становить 2,35 по відношенню до тарифної ставки (посадового окладу) працівника основної професії (водія пасажирського тролейбуса), тобто з 01 травня 2016 року його посадовий оклад становив 7 774 грн. Крім того, наказом підприємства №63 від 07 квітня 2016 року за виконання роботи, що не входить до посадових обовязків начальника юридичного відділу, йому було встановлено доплату в розмірі 10% посадового окладу з 01 березня 2016 року. Таким чином, розмір заробітної плати становив 8 551,40 грн. З 01 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати збільшився, однак перерахунок не було проведено.

Зазначав, що в квітні, травні та червні 2017 року він перебував в чергових оплачуваних відпустках протягом 70 днів. Враховуючи, що йому невірно було нараховано заробітну плату за грудень 2016 року, січень-березень 2017 року, то і не правильно нарахована середня заробітна плата для виплати відпускних. При звільненні з роботи йому було нараховано компенсацію за 2 дні невикористаної відпустки в розмірі 577,38 грн, недораховано кошти в розмірі 28,50 грн.

14 липня 2017 року він звільнився з посади начальника юридичного відділу у звязку з невиконанням адміністрацією умов колективного договору та порушення законодавства про працю, тобто, відповідно до вимог ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Однак при його звільненні не було виплачено вихідну допомогу в порушення вимог ст. 44 КЗпП України, в наказі було зазначено, щоб вихідну допомогу бухгалтерія йому не виплачувала. При звільненні йому було виплачено заробітну плату за 10 днів липня 2017 року, компенсацію за два дні невикористаної відпустки та індексацію. Повний розрахунок у день звільнення згідно вимог ст. 44 КЗпП України проведено не було.

Вважає, що непроведення розрахунку у день звільнення завдало йому моральну шкоду, яка полягає у приниженні гідності та ділової репутації як керівника юридичного відділу підприємства і як людини, він був змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Ураховуючи наведене, позивач просив суд: зобовязати відповідача провести перерахунок заробітної плати за грудень 2016 року, січень-березень 2017 року, за 4 відпрацьовані дні у квітні 2017 року, за 2 дні відпрацьовані у червні, за 10 відпрацьованих днів у липні 2017 року у відповідності до п. 5.8. колективного договору і провести перерахунок за 70 днів відпускних, нарахованих за квітень-червень 2017 року та перерахунок за два дні невикористаної відпустки; стягнути з відповідача на його користь недораховану заробітну плату за грудень 2016 року в розмірі 883 грн, за січень-березень 2017 року в розмірі 2 649 грн, за 4 відпрацьовані дні квітня 2017 року в розмірі 168,20 грн, за два відпрацьовані дні у червні 2017 року в розмірі 84,10 грн, за 10 відпрацьованих днів у липні 2017 року в розмірі 420,47 грн та недораховані відпускні за квітень-червень 2017 року і недораховану компенсацію за два дні невикористаної відпустки в розмірі 705,70 грн, а всього 4 906,94 грн; вихідну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати 28 303,20 грн; середній заробіток за кожен день затримки повного розрахунку виходячи з середньомісячної заробітної плати 9 434,40 грн та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача 4 216,47 грн недорахованої заробітної плати, 696,70 грн відпускних, вихідну допомогу в розмірі трьох середніх заробітних плат в розмірі 28 303,20 грн, компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні за 153 робочих днів в розмірі 68 735,25 грн та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з КП «ЛПЕ» на користь ОСОБА_1 недораховану заробітну плату за відпрацьований період з 01 грудня 2016 року по 14 липня 2017 року в розмірі 4 216,47 грн, 697,70 грн відпускних, невиплачену вихідну допомогу в розмірі 28 303,20 грн, компенсацію за затримку розрахункових при звільненні в сумі 68 735,25 грн та моральну шкоду в розмірі 500 грн, а всього 102 452 грн.

Стягнуто з КП «ЛПЕ» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 025 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач КП «ЛПЕ» подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Позивач ОСОБА_1 у поданому відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення місцевого суду - зміні, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем КП «ЛПЕ» в порушення вимог трудового законодавства і колективного договору у звязку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати не було здійснено перерахунок посадового окладу позивача, недораховано йому та не виплачено заробітну плату, відпускні, вихідну допомогу у день звільнення, що є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої протиправними діями відповідача.

Однак повністю погодитись з такими висновками місцевого суду колегія суддів не може, оскільки до таких висновків суд прийшов з порушенням норм матеріального і процесуального права та без повного зясування обставин, що мають значення для справи.

Конституцією України встановлено право на своєчасне одержання винагороди (ч. 7 ст. 43).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно з ст. 2 цього Закону, основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці», організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на державному рівні, галузевих регіональних угод, колективних договорів, трудових договорів.

У відповідності до ст. 14 Закону України «Про оплату праці», договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.

За статтею 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди», положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

За змістом ч. 2 ст. 8 Закону України «Про колективні договори і угоди», угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі).

Місцевим судом встановлено, що 21 березня 2016 року конференцією трудового колективу ЛПЕ прийнято зміни до колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом підприємства на 2011-2015 роки в частині оплати праці. Договір був приведений у відповідності до Галузевої угоди між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2014-2015 роки.

Відповідно до п. 5.8. договору сторони домовилися про те, що вони для розрахунку заробітної плати керуються Галузевою угодою між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2014-2015 роки, враховуючи встановлену Законом України мінімальну заробітну плату. Крім того, були затверджені в новій редакції додатки до колективного договору в частині встановлення коефіцієнту співвідношень мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду (місячної тарифної ставки, що становить 120% мінімальної заробітної плати встановленої Законом) за видами робіт та окремими професіями до встановленої угоди тарифної ставки робітників І розряду основного виробництва та коефіцієнти співвідношень розмірів мінімальних місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії), встановлених у колективному договорі. Додатки вступили в силу з 01 березня 2016 року.

Згідно даних додатків для працівника основної професії на підприємстві (водія пасажирського тролейбуса) встановлено коефіцієнт 1,9, що відповідає приписам Галузевої угоди.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», мінімальна заробітна плата встановлена у місячному розмірі 1 450 грн, в погодинному 8,89 грн.

Судом також встановлено, що 01 березня 2016 року позивач ОСОБА_1 був переведений на посаду начальника юридичного відділу КП «ЛПЕ» (а.с.10, т.1).

Відповідно до додатку №17 до колективного договору для начальників відділів, в тому числі юридичного, було встановлено коефіцієнт в розмірі 2,35 по відношенню до тарифної ставки (посадового окладу) працівника основної професії (водія пасажирського тролейбуса).

Розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 травня 2016 року становив 1 450 грн, відповідно посадовий оклад позивача становив 7 774 грн. Наказом підприємства №63 від 07 квітня 2016 року ОСОБА_1 за виконання роботи, що не входить до посадового окладу начальника юридичного відділу, встановлено доплату в розмірі 10% посадового окладу з 01 березня 2016 року, у звязку з чим розмір нарахованої заробітної плати становив 8 551,40 грн (а.с.36, т.1).

З 01 грудня 2016 року згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальний розмір заробітної плати збільшився до 1 600 грн, а погодинна тарифна ставка встановлена на рівні 9,59 грн.

Перерахунок заробітної плати позивачу з 01 грудня 2016 року з врахуванням збільшення мінімальної заробітної плати не було проведено.

14 грудня 2016 року КП «ЛПЕ» було видано наказ №260 «Про оплату праці», яким було відтерміновано введення в дію нового штатного розпису до 01 червня 2017 року (а.с.8, т.2).

Суд першої інстанції посилаючись на ст. ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» та п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про плату праці» вважав, що роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Вважаючи, що відповідачем не було надано будь-яких доказів, які б свідчили про фінансові труднощі підприємства, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з 01 грудня 2016 року підприємство повинно було провести перерахунок посадового окладу ОСОБА_1 з врахуванням зміни мінімальної заробітної плати, у звязку з чим за період з 01 грудня 2016 року по 31 березня 2017 року на користь позивача підлягає до стягнення недонарахована і невиплачена заробітна плата в розмірі 3 532 грн.

Крім того, у своїх висновках суд зазначав, що в квітні 2017 року ОСОБА_1 було відпрацьовано 4 робочі дні, що становить 32 години, розмір заробітної плати до нарахування мав становити 1 906,19 грн, однак, відповідачем було нараховано заробітну плату в розмірі 1 800,29 грн, не зараховано кошти в розмірі 185,29 грн. В червні 2017 року ОСОБА_1 відпрацьовано 2 робочі дні, що становить 15 годин. Заробітна плата мала б бути нарахована в розмірі 884,48 грн (8576,72 грн : 160 год. х 15 год. + 804,07 грн + 80,41 грн = 884,48 грн). Фактично нараховано 806,74 грн, недораховано 77,74 грн. У липні 2017 року відпрацьовано 10 робочих днів, що становить 80 годин, заробітна плата мала б бути нарахована в розмірі 4 492,57 грн (8576,72 грн : 168 год. Х 80 год. = 4084,15 грн + 408,42 грн. = 4 492,57 грн), недораховано 420,57 грн. У звязку з цим загальний розмір недорахованої і невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за зазначені періоди становить 4 216,47 грн.

З огляду на те, що позивачу не в повному обсязі виплачувалася заробітна плата за період роботи з 01 грудня 2016 року по 31 березня 2017 року, то і нарахування 70 днів відпускних та двох днів невикористаної відпустки проведена відповідачем в меншому розмірі, а тому розмір недорахованої і невиплаченої суми відпускних за цей період становить 696,70 грн.

Проте визначаючи розмір недорахованої плати за вказані періоди місцевий суд не врахував того, що абз. 22 п. 3.2.1. Галузевої угоди між міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2014-2015 роки передбачено, що норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених Галузевою угодою, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більше як шість місяців. Такої ж домовленості дійшли між собою адміністрація і профком КП «ЛПЕ» (а.с.108, т.1).

На підставі цієї норми зазначеної Галузевої угоди та угоди між адміністрацією та профкомом названого підприємства, як сторін колективного трудового договору, КП «ЛПЕ» 14 грудня 2016 року був винесений згаданий вище наказ №260 «Про оплату праці», яким було відтерміновано введення в дію нового штатного розпису до 01 червня 2017 року. Оскільки при укладенні колективного договору його сторони, а саме адміністрація підприємства і профспілкова організація керувалися положеннями цієї Галузевої угоди, яка не суперечить умовам колективного договору, тому на переконання колегії суддів наведене не може свідчити про те, що згаданий наказ прийнятий відповідачем в односторонньому порядку і таке відтермінування щодо введення в дію нового штатного розпису до 01 червня 2017 року порушує умови оплати праці, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Наявність у відповідача фінансових труднощів на час прийняття наказу №260 від 14 грудня 2016 року «Про оплату праці», яким було відтерміновано введення в дію нового штатного розпису до 01 червня 2017 року підтверджується даними облікової картки на зведене виконавче провадження (а.с.33-39, т. 2), з якої вбачається, що станом на дату прийняття цього наказу за КП «ЛПЕ» як боржником у багатьох виконавчих провадженнях рахувалось невиконаних виконавчих документів на багатомільйонні суми (по одному лише виконавчому документу №49701822 сума боргу 7 395 494,30 грн (а.с.34, т.2 останній рядок)).

З огляду на це, нарахування відповідачем та виплата позивачу заробітної плати та відпускних до 01 червня 2017 року була здійснена з дотриманням норм трудового законодавства та у відповідності до положень колективного договору.

В той же час, як встановлено актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №04-399/7 від 15 лютого 2018 року (розділ 3 п. 1), у звязку з тим, що посадовий оклад з 01 червня 2017 року не підвищувався, нарахування заробітної плати за червень та липень, за час перебування у відпустці та розрахункові проведено неправильно (а.с.255, т.1). Відповідач після закінчення відтермінування щодо введення в дію нового штатного розпису до 01 червня 2017 року надалі проводив нарахування позивачу заробітної плати виходячи із його попереднього окладу 7 774 грн, тоді як згідно нового штатного розпису розмір окладу позивача становив 8 576,72 грн.

З огляду на вищенаведене, розмір недорахованої позивачу заробітної плати за відпрацьовані дні слід обраховувати за період з 01 червня по день його звільнення - 14 липня 2017 року. В червні 2017 року ОСОБА_1 відпрацьовано 2 робочі дні, що становить 15 годин, тому заробітна плата мала б бути нарахована в розмірі 884,48 грн (8 576,72 грн : 160 год. х 15 год. + 804,07 грн + 80,41 грн = 884,48 грн). Фактично нараховано 806,74 грн, недораховано 77,74 грн. У липні 2017 року відпрацьовано 10 робочих днів, що становить 80 годин, заробітна плата мала б бути нарахована в розмірі 4 492,57 грн (8 576,72 грн : 168 год. х 80 год. = 4084,15 грн + 408,42 грн. = 4 492,57 грн), недораховано 420,57 грн.

Загальна сума недорахованої заробітної плати за відпрацьовані дні за період з 01 червня по 14 липня 2017 року становить 498,21 грн (77,74 грн за червень + 420,57 грн за липень), яка у даному випадку і підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Згідно з ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

В даній справі місцевим судом також встановлено, що згідно наказу №110-к від 14 липня 2017 року позивача ОСОБА_1 було звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто з тієї підстави, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (а.с.6, т.1). Крім того, в наказі зазначено про те, що вихідну допомогу бухгалтерії не виплачувати.

Відповідач в порушення положень ст. 44 КЗпП України, як правильно встановлено місцевим судом, при звільненні позивача з роботи останньому вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку не виплатив.

Згаданим актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №04-399/7 від 15 лютого 2018 року (розділ 3 п. 2) також встановлено порушення відповідачем трудового законодавства щодо непроведення нарахування та виплати позивачу ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку.

Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку є правильним та узгоджується з нормами матеріального права та встановленими у справі обставинами.

В той же час, колегія суддів не може погодитися із визначеним судом розміром вказаної виплати в 28 303 грн, яка обрахована місцевим судом виходячи з розрахунку 9 434,40 грн, що складається з нового окладу позивача 8 756,72 грн + 10% надбавки 875,67 грн, помноженої х 3 місяці.

В даному випадку для обчислення розміру вихідної допомоги слід визначити середню заробітну плату позивача для чого слід застосовувати Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

З наданої відповідачем довідки про нараховану заробітну плату начальника юридичного відділу ОСОБА_3 за період з 01 грудня 2016 року по 14 липня 2017 року вбачається, що за останні два повні місяці роботи позивача, а саме за лютий та березень 2017 року, його заробітна плата становила 8 615,40 грн та 8 679,40 грн відповідно. Отже, середній розмір заробітної плати за два місяці буде становити 8 647,40 грн ((8 615,40 грн + 8 679,40 грн) / 2)), у звязку з чим розмір вихідної допомоги, виходячи із вказаного розміру середньої заробітної плати, буде становити 25 942,20 грн (8 647,40 грн х 3 місяці), яка й підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, період невиплати належних позивачу сум з 17 липня 2017 року по 22 лютого 2018 року становить 153 дні. Позивачем розмір середнього заробітку в уточнених позовних вимогах за вказаний період заявлений на суму 68 735,25 грн з розрахунку місячної заробітної плати 9 434,40 грн, одноденний заробіток з якої становить 449,25 грн (449,25 грн х 153 дні = 68 735,25 грн).

Оскільки в розглядуваному випадку наявний спір щодо розміру належних до виплати при звільненні позивачу сум і цей розмір є меншим від того, що вказує позивач (заявлено до стягнення 4 216,47 грн суто заробітної плати, а підлягає до стягнення 498,21 грн) та становить незначну частку у середньому заробітку, суд вважає за необхідне застосувати в цій ситуації принцип співмірності, з врахуванням якого визначає розмір цієї компенсації (яка не є власне заробітною платою, винагородою за виконану роботу) у 5 000 грн.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 ч. 2 цієї статті визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, повязаних з невиплатою належних при звільненні сум, внаслідок чого він був змушений витрачати додаткові зусилля для організації свого життя, та з огляду на стягнення в його користь компенсації за затримку розрахунку, що можна вважати частковою сатисфакцією, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди в 500 грн, що відповідає тим критеріям, які підлягають врахуванню при визначенні такого відшкодування.

З огляду на наведене, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення недорахована заробітна плата за відпрацьовані дні в період з 01 червня по 14 липня 2017 року в сумі 498,21 грн, вихідна допомога в сумі 25 942,20 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5 000 грн та 500 грн моральної шкоди.

У відповідності до ч. ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 3 144,04 грн судового збору.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду в даній справі, як таке, що в неповній мірі відповідає нормам матеріального права та встановленим у справі обставинам, слід в частині розміру стягнутих сум недорахованої заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації за затримку розрахунку при звільненні з роботи та судових витрат змінити та викласти абзаци другий та третій його резолютивної частини в означеній редакції, що має наслідком часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що визначена ОСОБА_1 умова звільнення (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) була розцінена підприємством як необґрунтована, оскільки в період роботи позивач не звертався ні до адміністрації, ні до комісії по трудовим спорам зі скаргами або іншими заявами щодо будь-якого порушення норм трудового законодавства або положень колективного договору, а підприємство в свою чергу дотримувалось норм законодавства про працю, тому підстави для виплати йому вихідної допомоги згідно вказаної відсутні, колегією суддів до уваги не приймаються.

Оскільки підстава звільнення позивача по ч. 3 ст. 38 КЗпП України зазначена самим підприємством у наказі про його звільнення, з якою відповідач на час його винесення міг не погодитися і звільнити позивача з іншим формулюванням причин звільнення, такий наказ ніким не оскаржений та не скасований, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку наявні всі підстави для стягнення вихідної допомоги з відповідача на користь позивача у зазначеному вище розмірі.

Крім того, не беруться до уваги покликання відповідача про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача, оскільки це спростовується встановленими у справі обставинами щодо неповного розрахунку відповідача перед позивачем за період з 17 липня 2017 року по 22 лютого 2018 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним субєктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення підлягає зміні, а предявлений позивачем ОСОБА_1 позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2018 року в даній справі в частині розміру стягнутих сум недорахованої заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації за затримку розрахунку при звільненні з роботи та судових витрат змінити, виклавши абзаци другий та третій його резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в користь ОСОБА_1 недораховану заробітну плату за відпрацьовані дні в період з 01 червня по 14 липня 2017 року в сумі 498 (чотириста девяносто вісім) грн 21 коп., вихідну допомогу в сумі 25 942 (двадцять пять тисяч девятсот сорок дві) грн 20 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5 000 (пять тисяч) грн та 500 (пятсот) грн моральної шкоди.

Стягнути з комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в дохід держави 3 144 (три тисячі сто сорок чотири) грн 04 коп. судового збору».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: