Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 161/19600/15-ц

провадження № 61-5301св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без виклику сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року у складі судді Подзірова А. О. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Грушицького А. І., Лівандовської-Кочури Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 25 лютого 2010 року ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 4 950,00 доларів США, які зобов'язувалася повернути в строк до 15 травня 2010 року та сплатити 7 000,00 грн процентів за користування позикою, про що складено відповідну розписку. У визначений строк відповідач свої зобов'язання не виконала і отримані грошові кошти не повернула.

ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користьборг в сумі 4 950,00 доларів США, проценти у розмірі 7 000,00 грн та три проценти річних від простроченої суми.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до вимог статті 526 ЦК України відповідачем не виконано взяті на себе зобов'язання по поверненню в установлений договором строк грошових коштів, однак позивачем пропущено трирічний строк позовної давності щодо вимог даного характеру.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

26 вересня 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що строк позовної давності пропущено з поважних причин.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Витребувано із Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу №161/19600/15-ц.

Копії касаційної скарги та додані до неї матеріали надіслано особам, які беруть участь у справі та роз'яснено їх право подати заперечення на касаційну скаргу до 03 лютого 2017 року.

У січні 2017 року цивільна справа № 161/19600/15-ц надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року призначено до судового розгляду.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно письмової розписки від 25 лютого 2010 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 в борг

4 950,00 доларів США, які зобов'язувалася повернути в строк до 15 травня 2010 року.

Позивач стверджує, що відповідач свої обов'язки щодо повернення боргу до 15 травня 2010 року не виконала.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідно до вимог статті 526 ЦК України відповідачем не виконано взяті на себе зобов'язання по поверненню в установлений договором строк грошових коштів.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики 30 грудня 2015 року.

Згідно розписки укладеної 25 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідач зобовʼязалася повернути отримані кошти в строк до 15 травня 2010 року. Таким чином, перебіг строку позовної давності розпочався з 16 травня 2010 року.

Відповідач заявила про застосування строків позовної давності, про що подала суду відповідну заяву.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування кого заявлено відповідачем.

Судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні питання про застосування наслідків пропущення строку позовної давності правильно взято до уваги, що позивач, незважаючи на незадовільний стан здоров'я, все ж подавала у грудні 2013 року позов до суду про стягнення боргу з іншої особи, а також особисто приймала участь у розгляді вказаної справи, про що свідчить копія відповідного рішення

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для їх скасування чи зміни відсутні.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило