Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 409/3462/15-ц

провадження № 61-1223св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Луганської області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Коротких О. Г., Авалян Н. М., Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку спільного сумісного майна.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 з липня 2004 року по вересень 2015 року проживали з ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство та мала спільний бюджет.

За час спільного проживання вони придбали за спільні кошти майно: автомобіль «Opel Veсtra C»; земельну ділянку, яка знаходиться в садовому товаристві «Ентузіаст» за адресою: Луганська область, Станично-Луганський район, Передільська сільська рада; квартиру АДРЕСА_1; житловий будинок АДРЕСА_2 та частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Барс» (далі - ТОВ «Барс») у розмірі 3 894 грн, а всього на суму 481 732,40 грн.

Посилаючись на вимоги статей 60, 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу в період із 01 липня 2004 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину цього майна, вартістю 240 866,20 грн.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 30 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно як на частку в сумісній власності задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 липня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_9 автомобіль марки «Opel-Vectra C», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, (VIN) НОМЕР_2, сірого кольору; земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0613 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_9 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на постійне користування землею, договорів оренди землі за № 01234 від 12 жовтня 2011 року; квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 51,1 кв.м; житловий будинок загальною площею 73,3 кв.м з земельною ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0590 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки і купівлі-продажу житлового будинку від 22 червня 2013 року; частку у статутному капіталі ТОВ «Барс» на суму 3 894 грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ автомобіля марки «Opel-Vectra C», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, (VIN) НОМЕР_2, сірого кольору; Ѕ земельної ділянку для ведення садівництва, площею 0,0613 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_9 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на постійне користування землею, договорів оренди землі за № 01234 від 12 жовтня 2011 року; на Ѕ квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 51,1 кв.м; Ѕ житлового будинку загальною площею 73,3 кв.м з земельною ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0590 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки і купівлі-продажу житлового будинку від 22 червня 2013 року; Ѕ частку у статутному капіталі ТОВ «Барс» на суму 1 947 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 2 408,66 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту спільного проживання з померлим спадкодавцем ОСОБА_9 з 01 липня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім'єю як чоловіка і жінки. Відповідно до вимог частини другої статті 74, частини 1 статті 60, частини першої статті 70 СК України та з врахуванням положення частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач має право на Ѕ частку майна, яке набуте за час спільного проживання з ОСОБА_9

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 17 листопада 2016 року рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 30 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Відмовлено у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку спільного майна подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що право власності на земельну ділянку, площею 0,0613 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 належить ОСОБА_9 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, зареєстрованого в книзі записів реєстрації земельних актів на право приватної власності на землю та на постійне користування землею, договорів оренди землі за № 1234 від 12 жовтня 2011 року і він набув це право шляхом приватизації на підставі розпорядження голови Станичного - Луганської районної державної адміністрації від 02 грудня 2010 року за № 796, а отже, вказане майно є особистою приватною власністю останнього.

Суд апеляційної інстанції також виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_9 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 30 листопада 2012 року. Відповідно до пункту 15 цього договору вказано, що покупець ОСОБА_9 діє без витребування згоди дружини, оскільки в шлюбі не перебуває та ні з якою жінкою однією сім'єю (громадянським шлюбом) не проживає, що підтверджується його відповідною заявою, про що доведено до відома продавця.

З цих же підстав суд апеляційної інстанції не визнав спільною сумісною власністю житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 73,3 кв.м з земельною ділянкою площею 0,0590 га, які належали ОСОБА_9 на підставі договору - купівлі продажу житлового будинку і земельної ділянки від 22 червня 2013 року. Згідно з пунктом 4.11 цього договору зазначено, що покупець свідчить, що у зареєстрованому шлюбі не перебуває та до теперішнього часу однією сім'єю ні з ким не проживає; грошові кошти, що витрачаються на придбання житлового будинку за цим договором, є його особистою приватною власністю, і осіб, які б порушили питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (їхню частку) відповідно до СК України немає.

Суд апеляційної інстанції вважав, що висновки суду щодо визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частку ОСОБА_9 у статутному капіталі ТОВ «Барс» на суму 3 894,00 грн не ґрунтуються на законі та наданих доказах.

02 грудня 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернувся до суду із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Луганської області від 17 листопада 2016 року, у якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Луганської області від 17 листопада 2016 року, а рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 30 серпня 2016 року - залишити без змін.

15 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - ЦПК України 2004 року) «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові ОСОБА_4, суд виходив з того, що показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, а також відповідача ОСОБА_8 (матері померлого), на підставі яких суд дійшов висновку про спільне проживання однією сім'єю ОСОБА_4 і ОСОБА_9, мають загальний характер, не підтверджують і не розкривають усталених сімейні стосунки - ведення спільного господарства, спільного бюджету і побуту. Проте суд не належно оцінив матеріали справи, вказавши в рішенні, що ОСОБА_9 03 грудня 2014 року розірвав шлюб з ОСОБА_14, а тому доказ про розірвання шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_14 спростовує висновок суду про проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_9 однією сім'єю з 01 липня 2004 року, оскільки ОСОБА_9 до 02 грудня 2014 року перебував у шлюбі з іншою жінкою. Проте цей довід спростовується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що шлюб розірвано 03 грудня 2004 року, поясненнями відповідача ОСОБА_8, яка повністю визнала позов і просила його задовольнити, а також показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та іншими доказами у справі. Посилання апеляційного суду на пункт 4.11 договору купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до якого покупець ОСОБА_9 зазначив, що у зареєстрованому шлюбі не перебуває та до теперішнього часу однією сім'єю ні з ким не проживає спростовуються поясненнями позивача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_8, яка повністю визнала позов і просила його задовольнити, показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та іншими доказами у справі. Висновок суду про те, що позивач не надала жодної фотографії в колі всієї родини, а саме: відповідачів у справі: сина ОСОБА_6, дочки ОСОБА_7, матері ОСОБА_8, що не може свідчити про усталені сімейні стосунки, є необґрунтованим, оскільки позивач надала суду фотографії разом з ОСОБА_9, в тому числі і з свідками: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 Відсутність на цих фотографіях сина ОСОБА_6 та дочки ОСОБА_7, матері ОСОБА_8 не спростовує факт сформованих сімейних стосунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 Суд не надав належної оцінки поясненням відповідача ОСОБА_8, яка не заперечувала проти задоволення позову.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 ( том 1, а. с. 9).

Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої входив: автомобіль марки" OPEL - VEKTRA C" реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, (VIN) НОМЕР_2, сірого кольору вартістю 195 862,40 грн, земельна ділянка для ведення садівництва, площею 0,0613 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_9 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на постійне користування землею, договорів оренди землі за №01234 від 12 жовтня 2011 року вартістю 3 150 грн; квартира АДРЕСА_1 вартістю 113 000 грн; житловий будинок загальною площею 73,3 кв. м вартістю 151 700 грн з земельною ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0590 га вартістю 18 020 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки і купівлі-продажу житлового будинку від 22 червня 2013 року; частка у статутному капіталі ТОВ "Барс" на суму 3 894 грн.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_9 є його діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також його мати ОСОБА_8

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов'язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що земельна ділянка, площею 0,0613, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, належала ОСОБА_9 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, зареєстрованого в книзі записів реєстрації земельних актів на право приватної власності на землю та на постійне користування землею, договорів оренди землі за № 1234 від 12 жовтня 2011 року. ОСОБА_9 набув право власності на земельну ділянку, приватизувавши її згідно із розпорядженням голови Станично-Луганського районної державної адміністрації від 02 грудня 2010 року № 796. Тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що спірна земельна ділянка була його особистою власністю відповідно до частини п'ятої статті 57 СК України в редакції на час її приватизації.

Апеляційний суд виходив із того, що відповідно до пункту 1.2 розділу 2, пункту 5.3 Статуту ТОВ «Барс» створене за рішенням засновників шляхом об'єднання їх майна. Частка у статутному капіталі товариства переходить до спадкоємця за згодою інших учасників ТОВ «Барс». Отже, вказана частка є особистою власністю померлого, тому апеляційний суд відмовив у позові у цій частині.

Відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції перевірив досліджені судом першої інстанції докази, зокрема письмові, показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_13 та оцінив їх у сукупності відповідно до вимог статті 303 ЦПК України (в редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV). Суд апеляційної інстанції навів обґрунтовані мотиви, за яких відхилено надані ОСОБА_4 докази щодо спільного проживання з ОСОБА_9

Апеляційний суд встановив, що під час укладення договору купівлі - продажу житлового будинку і земельної ділянки від 22 червня 2013 року спадкодавець ОСОБА_9 у шлюбі не перебував та ні з якою жінкою одні'єю сім'єю (у громадянському шлюбі) не проживав, а грошові кошти, за які придбано житловий будинок за цим договором, є його особистою приватною власністю (пункт 4.1 договору). Отже, показання свідків спростовуються відомостями, зазначеними у вказаному договорі (том 1, а. с. 36 ).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 03 грудня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_14 розірвано шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу (том 1, а. с. 72). Апеляційний суд виходив з того, що встановлення цієї обставини спростовує факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_9 однією сім'єю з 01 липня 2004 року, так як останній з 03 грудня 2004 року перебував у шлюбі з іншою жінкою та проживав з нею однією сім'єю, тому доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду.

Доводи касаційної скарги про те, що шлюб розірвано 03 грудня 2004 року, а не 03 грудня 2014 року підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (том 1, а. с. 72) та матеріалами справи. Проте колегія суддів з урахуванням встановлених судами обставин, доводів касаційної скарги дійшла висновку, що лише вказаний висновок апеляційного суду не впливає на висновок цього суду про недоведеність позовних вимог, оскільки він ґрунтується на досліджених і оцінених доказах (показання свідків, письмові докази) у їх сукупності.

Посилання у касаційній скарзі на те, що на час хвороби ОСОБА_9 позивач матеріально його забезпечувала, доглядала та здійснила його поховання, що підтверджує тривалі стосунки між ними, є безпідставними, оскільки не можуть безспірно свідчити про сімейні стосунки між ними.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з урахуванням установлених обставин у справі та доказів у матеріалах справи, дійшов висновку про недоведеність позивачем факту спільного проживання й придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за позивачем.

Згідно з статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини справи, перевіряти докази та надавати їм оцінку.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, рішення суду апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик