Постанова

Іменем України

23 травня2018 року

м. Київ

справа № 263/12573/15-ц

провадження № 61-13313св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 25 квітня 2016 року у складі судді Хараджі Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Песоцької Л. І., Ткаченко Т. Б., Баркова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 21 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 10 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затвердженими наказом ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 20 грудня 2007 року № PR-2007-1247(далі - Умови та правила), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 31 липня 2015 року в неї утворилася заборгованість у розмірі 22 650 грн 47 коп., яка складається з: 9 952 грн 35 коп. - заборгованості за кредитом; 9 993 грн 34 коп. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 1 150 грн - заборгованості за пенею та комісією; 500 грн - штрафу (фіксованої частини); 1 054 грн 78 коп. - штрафу (процентної складової). Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання неукладеним кредитного договору, посилаючись на те, що у неї відсутні будь-які зобов'язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки 21 березня 2008 року договір на отримання кредиту в розмірі 10 500 грн вона з відповідачем не укладала та не отримувала вказану грошову суму ні з каси банку, ні на власний поточний рахунок.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 25 квітня 2016 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 березня 2008 року в розмірі 19 945 грн 69 коп., яка складається з: 9 952 грн 35 коп. - заборгованості за кредитом, 9 993 грн 34 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 072 грн 57 коп. В задоволенні інших вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції мотивував це тим, що між банком та ОСОБА_1 існують кредитні правовідносини. Відповідачем було здійснено останній платіж із погашення простроченої заборгованості 17 червня 2014 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом 19 жовтня 2015 року, тобто в межах загальної позовної давності. Суд вважав обґрунтованими вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині основного боргу та процентів, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань. Поряд з цим суд відмовив у задоволенні позову в частині стягнення неустойки (пені та штрафів), оскільки в силу статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» із змінами та доповненнями, внесеними Законами України від 12 лютого 2015 року № 189-VIII, від 2 березня 2015 року № 222-VIII, банк зобов'язаний скасувати відповідачу пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами, так як ОСОБА_1 зареєстрована у місті Маріуполі Донецької області, що відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1не довела обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 25 квітня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

19 липня 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 25 квітня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 червня 2016 року, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, а пред'явлений нею позов - задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази надання їй банком кредитних коштів у сумі 10 500 грн, договір на отримання кредиту вона з відповідачем не укладала та не отримувала вказану грошову суму ні з каси банку, ні на власний поточний рахунок. Фотодокументи, які були надані представником банку, не можуть підтверджувати факт зарахування, отримання та зняття коштів з картки.

03 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 березня 2018 року справу № 263/12573/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позову банку про стягнення неустойки не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Судами встановлено, що 21 березня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», із заявою № MRXRFD11700959 про надання їй кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості, в якій позичальник висловила згоду з тим, що зазначена заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 підтвердила підписання нею зазначеної заяви та отримання кредитної картки НОМЕР_1

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Згідно з пунктом 3.1 Умов та правил для надання послуг банк відкриває клієнту картрахунок, видає клієнту карти, їх вид та строк дії визначено в заяві та у Пам'ятці клієнта, підписанням заяви банк і клієнт укладають договір про надання банківських послуг.

Пунктами 3.2, 3.3 Умов та правил передбачено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну картку. Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який час змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою держателя відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Згідно з пунктом 9.12 Умов та правил договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Пунктом 3.1.3 розділу ІІ Умов та правил передбачено, що після закінчення строку дії картки банком видається нова картка (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшло письмової заяви держателя про закриття картрахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг з виконання розрахункових операцій за картрахунком.

Особовим рахунком, відкритим на ім'я ОСОБА_1, і довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» підтверджується, що за кредитним договором від 21 березня 2008 року банком встановлювався кредитний ліміт у розмірі: з 13 травня 2008 року - 400 грн, з 14 лютого 2010 року - 800 грн, з 07 вересня 2010 року - 7 500грн, з 22 жовтня 2010 року - 8 500 грн, з 21 січня 2011 року - 10 500 грн, з 06 жовтня 2014 року - 9 960 грн. До 23 березня 2010 року позичальник не користувалася кредитними коштами, строк дії кредитної картки, яка була видана їй при укладені договору, закінчився у вересні 2009 року.

22 березня 2010 року ОСОБА_1 було видано кредитну картку № 932034 з новим строком дії, якою вона постійно користувалася шляхом зняття грошових коштів та поповнення рахунку, про що свідчать заява позичальника, знімок відповідної сторінки з програмного комплексу, встановленого у банку, та виписка за її особовим рахунком.

26 червня 2013 року ОСОБА_1 отримала нову кредитну картку НОМЕР_2 зі строком дії до липня 2016 року, останній платіж на погашення кредиту нею було здійснено 17 червня 2014 року, що також підтверджується заявою позичальника, знімком відповідної сторінки з програмного комплексу, встановленого у банку, та випискою за її особовим рахунком.

Що стосується укладеного між сторонами у цій справі кредитного договору та його складових, то, як зазначалося вище, підписавши 21 березня 2008 року анкету-заяву, ОСОБА_1 дала свою згоду на те, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими вона ознайомлена. Доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджували, відповідач не надала.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами.

Відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором від 21 березня 2008 року, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 31 липня 2015 року склала 9 952 грн 35 коп. - за тілом кредиту та 9 993 грн 34 коп. - за відсотками за користування кредитом.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що 21 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір, за яким позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який банком був збільшений до 10 500 грн, зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Цей договір виконувався сторонами, відповідач користувалася кредитними коштами.

У зв'язку з цим не заслуговують на увагу наведені ОСОБА_1 у касаційній скарзі доводи про те, що договір на отримання кредиту вона не укладалата в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що банк надав їй кредитні кошти в сумі 10 500 грн.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано задовольнив позов ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та процентами і відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання неукладеним кредитного договору у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю заявлених вимог.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що оскільки в день укладення договору банк не перерахував на рахунок позичальника суму кредитного ліміту, а тому кредитний договір є неукладеним.

Апеляційний суд детально дослідив і проаналізував ці доводи, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення, згідно з яким кредитна лінія - кредитна угода, відповідно до якої протягом передбаченого договором терміну банк виділяє позичальнику кредит у межах узгодженої суми (ліміту кредитування) на умовах, що відрізняються від умов одноразового надання кредиту. А тому кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 25 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник С. О. Погрібний