Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/5179/16-ц Головуючий у 1 інстанції Фунжий О.А.
Провадження № 22-ц/778/109/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя, в якому просив визнати недійсним укладений 04.04.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір про розподіл майна подружжя, посвідчений 04 квітня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та стягнути з ОСОБА_5 на користь позивача понесені судові витрати.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що сторони з 28 вересня 1991 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали рухоме та нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю.

21 березня 2014 року шлюб розірвано в судовому порядку. Під час розгляду справи про поділ майна подружжя ОСОБА_5 надала суду договір про поділ майна подружжя, посвідчений 04 квітня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6. Згідно цього договору у приватну власність ОСОБА_3 перейшов автомобіль вантажний ( фургон) марки ЗАЗ, модель ТF 55 YO ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_1., у приватну власність ОСОБА_5 перейшло наступне майно: автомобіль легковий марки MITSUBSSHI, реєстраційний номер АР 7944 FH; садовий будинок розташований за адресою Запорізька область. Василівський район, садівниче товариство «Таврія» ; квартира за адресою АДРЕСА_1; 17/100 часток нерухомого майна, літ. 3, а саме: склад № 1, площею 17.0 м2, що складає 2/25 частин літ. 3, склад № 1 «а» площею 19.1 м2, що складає 9/100 частин літ 3 за адресою м. Запоріжжя, вул. Брянська, 15; приміщення № 55 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, 102.

Щодо події підписання 04.04.2014 року у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 договору про розподіл майна подружжя то такого договору в нього не було і не має.

Позивач вважає, що вказаний договір належить визнати недійсним, так як він не відповідає вимогам діючого законодавства, як укладений всупереч його волі є підробленим документом, в якому підпис замість нього вчинено іншою особою.

На підставі викладеного, посилаючись на положення ст. ст. 215, 203 ЦК України позивач просив суд, визнати договір про поділ майна подружжя від 04 квітня 2014 року недійсним.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_5 зазначила, що 04 квітня 2014 року сторони уклали договір про розподіл майна подружжя, який нотаріально посвідчено, вказаний договір особисто підписано позивачем та відповідачем, а ствердження позивача про те, що він цей договір не підписував не відповідає дійсності. Просила відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За змістом ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження підстави визнання договору недійсним сторона позивача не надала суду жодного допустимого та належного доказу. При цьому, суд першої інстанції послався на пояснення нотаріуса щодо підписання договору про розподіл майна подружжя від 04 квітня 2014 року ОСОБА_9 та на пояснення самого ОСОБА_9 при розгляді справи за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про визнання недійсним цього ж договору з підстав, вчиненого під впливом обману, залишеним судом без розгляду, де позивач давав суду пояснення, що він підписував спірний договір про розподіл майна подружжя.

Колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 69 СК України дружина і чоловікмають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розподілити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Судом встановлено, що 04 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір про розподіл майна подружжя, який посвідчений 04 квітня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с. 8-11, т.1).

Підставою позову ОСОБА_3 зазначає відсутність його волевиявлення на укладення договору про поділ майна подружжя, який він не підписував і, відповідно, не має виконувати його.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57−60 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи).

Статтею 57 ЦПК України ( в редакції,чинній на час розгляду справи) установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За ч. 1 ст. 143 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд послався на запис в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса ОСОБА_6 від 14 квітня 2014 року, де містяться записи про посвідчення нотаріусом оспорюваного договору та отримання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 копії договору (а.с. 46-50, т. 2); пояснення свідка ОСОБА_10, консультанта приватного нотаріуса ОСОБА_6, про те, що 14 квітня 2014 року в нотаріальну контору звернулись ОСОБА_9 та ОСОБА_5 для посвідчення договору розподілу майна; поясненням приватного нотаріуса ОСОБА_6 про те, що 14 квітня 2014 року ОСОБА_9 та ОСОБА_5 в її присутності підписали договір про розподіл майна подружжя, який вона посвідчила.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що провадження у даній справі було відкрито судом першої інстанції 17.10.2016 року на підставі позовної заяви ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору про поділ майна подружжя, як такого, що був укладений внаслідок обману, з якою позивач звернувся до суду 26.09.2016 року.

У позові від 26.09.2016 року ОСОБА_3 зазначив, що «04.04.2014 року у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 він підписав договір про розподіл майна подружжя, копію якого не отримував» (а.с. 4, т. 1), тобто фактично ОСОБА_3 визнав факт підписання ним спірного договору, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

В подальшому, 17.02.2017 року, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя та змінив підставу позову, пославшись, на те, що ним спірний договір не підписувався (а.с. 2-5, т. 2).

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд неправомірно відмовив в задоволенні клопотання про призначені судово-почеркознавчої експертизи, оскільки довести, що підпис від імені ОСОБА_3 на договорі про розподіл майна подружжя від 04.04.2014 року, посвідченому 04.04.2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, вчинений не ОСОБА_3, а іншою особою, можливо тільки єдиним способом, шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи.

Беручи до уваги положення ч. 4 ст. 10 УПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 серпня 2017 року було задоволено клопотання ОСОБА_3 та призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання чи виконаний підпис в оригіналі договору про розподіл майна подружжя від 04.04.2014 року особисто ОСОБА_3 ( а.с. 124-127).

За висновком судової почеркознавчої експертизи № 4316-17 від 20.10.2017р. Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз вбачається, що рукописний запис: «ОСОБА_5Г.» та підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Підписи:» в договорі про розподіл майна подружжя від 04.04.2014, складеному у м. Запоріжжя та завіреному приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 виконані саме ОСОБА_3 (а.с. 151-156, т. 2).

Таким чином, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що він не підписував оспорюваний договір про розподіл майна подружжя від 04.04.2014 року, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання його недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3- ОСОБА_4 фактично зводяться до її незгоди із мотивами судового рішення, які наведено на його обґрунтування, та заявником в процесі розгляду справи не спростовані, а тому на законність оскаржуваного рішення не впливають.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції з'ясовані всі обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, дана належна оцінка письмовим доказам у сукупності з доводами сторін, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, що викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального законів, тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.05. 2018 р.

Головуючий

Судді: