АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/832/17 Номер провадження 22-ц/786/992/18Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Кривчун Т.О., Бондаревської С.М.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області, ухваленого 09 січня 2018 року, повний текст складено 18 січня 2018 року, у приміщенні суду у м. Пирятин у складі судді Нагорної Н.В.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні власністю,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила усунути перешкоди в користуванні і розпорядження її власністю - квартирою № 90 по вул. Леніна, 5, у с. Велика Круча Пирятинського району Полтавської області шляхом виселення із неї ОСОБА_3 разом з членами її сім'ї та звільнення квартири від їх речей.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що їй на праві власності належить 1/6 частина квартири № АДРЕСА_1. 1/6 частка вказаної квартири належить Демяненку В.М., ѕ частки цієї квартири належить ОСОБА_6

Вказувала, що у 2009 році вона виявила, що в квартирі проживає ОСОБА_7 Після цього вона неодноразово зверталась до ОСОБА_7 з вимогою про виселення, однак відповіді від неї не отримала. У звязку із самовільним зайняттям квартири з боку відповідача, вона не може проживати у ній, а отже і користуватися своєю власністю.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 09 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що квартира № АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2, Демяненко В.М. так ОСОБА_6, а тому позивач не може самостійно ставити питання про усунення перешкод у користуванні нею.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4, просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а саме залишення поза увагою суду того, що вона як співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, Ѕ частина квартири № АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6, а Ѕ частина вказаної квартири належить ОСОБА_6, Демяненку В.М. та ОСОБА_2, що підтверджено свідоцтвом про право власності від 05.10.2001 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.10.2001 року та довідкою КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (а.с.7-10, 14).

У вказаній квартирі з 2009 року проживає без реєстрації ОСОБА_3, що останньою не оспорюється, а також підтверджується довідкою, виданою виконкомом Великокручанської сільради (а.с.46).

Будь-які докази, які б вказували на наявність правової підстави для проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, у матеріалах справи відсутні.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції фактично самоусунувся від вирішення спору та встановлення обставин, які підлягають встановленню, чим порушив положення ч. 1 ст. 264 ЦПК України.

Відповідно до ст. 4 ЖК України жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності відносяться до приватного житлового фонду.

Враховуючи, що спірна квартира перебуває у приватній власності ОСОБА_2, Демяненка В.М. та ОСОБА_6, спір має бути вирішено згідно положень глави 6 ЖК України.

Так, відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що власниками квартири № 90 по вул. Леніна, у с. Велика Круча Пирятинського району Полтавської області надавалася згода на вселення в квартиру ОСОБА_3, яка не є членом сімї власників.

Договір найму (оренди) житла також між відповідачем та співвласниками спірної квартири не укладався.

З викладеного вбачається, що ОСОБА_3 самовільно вселилася у квартиру № АДРЕСА_1, що перешкоджає її співвласнику ОСОБА_2 користуватися нею. Таке право підлягає судовому захисту.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

За порівняльним аналізом ст.ст.383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї.

Заявлене у суді першої інстанції ОСОБА_3 клопотання про застосування строків позовної давності не заслуговує на увагу, оскільки позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. Тому негаторний позов може бути пред'явлений позивачем доти, поки існує саме правопорушення.

За таких обставин, перешкоди у користуванні і розпорядженні власністю ОСОБА_2 підлягають усуненню шляхом виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення та звільнення квартири від її речей.

Відомості про те, що у квартирі № АДРЕСА_1 проживають інші особи, окрім ОСОБА_3, відсутні. У якості відповідача по справі інші особи, окрім ОСОБА_3 не залучалися. Таким чином, виселенню підлягає лише відповідач.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ним було ухвалено помилкове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

За таких обставин, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь держави 1600 грн. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367 ч. 1, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 09 січня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити частково.

Усунути перешкоди у праві користування та розпорядження власністю ОСОБА_2, шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири № АДРЕСА_1 та звільнення квартири від її речей.

Виселити ОСОБА_3 з квартири № АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати у розмірі 1600 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді Т.О. Кривчун

ОСОБА_8

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: ОСОБА_1