АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/50/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Гриньова А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю „Поділля Трак Сервіс" на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства „Кредитпромбанк", публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" в особі Кадирова В.В. як уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації, товариства з обмеженою відповідальністю „Поділля Трак Сервіс" про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_4, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що 19 липня 2007 року між ним та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір № 39.3ВН/7/18-клн, за яким позичальнику було відкрито не відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 370 000 доларів США на строк до 18 липня 2017 року під 13,55% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором того ж дня було укладено між ТзОВ «Поділля Трак Сервіс» та Банком договір іпотеки №39.3ВН/7/101/18-клн, за яким передано в іпотеку майновий комплекс що знаходиться в с. Вовча Гора Хмельницького району по вул. Осташковецьке шосе 7, загальною площею 7026,9 кв.м.

26.06.2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до якого до АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників, зокрема і до ОСОБА_4

Позивач вважає, що при укладанні кредитного договору Банком було порушено вимоги ЦК України та ЗУ «Про захист прав споживачів», що ВАТ «Кредитпромбанк» неправомірно надало позивачеві кредит у іноземній валюті.

У зв'язку з цим позивач просив суд визнати недійсними кредитний договір № 39.3ВН/7/18-клн від 19 липня 2007 року, укладений між позивачем та ВАТ «Кредитпромбанк», та договір іпотеки №39.3ВН/7/101/18-клн від 19 липня 2007 року, укладений між ТзОВ «Поділля Трак Сервіс» та ВАТ «Кредитпромбанк».

Протокольною ухвалою від 19 липня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ТзОВ «Поділля Трак Сервіс» (т. 1 а. с. 145-зворот).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_4 до ПАТ «Кредитпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» в особі Кадирова В.В. як уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації, ТзОВ «Поділля Трак Сервіс» про визнання договорів недійсними залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його скасувати, постановити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Посилається на те, що суд першої інстанції взагалі не надав правової оцінки під час ухвалення рішення, не навів мотиви з приводу відхилення доводів позивача, обмежившись фразою, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання недійсним кредитного договору, хоча представником позивача заявлялись клопотання про витребування певних доказів.

Також апелянт зазначає, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливе при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Крім того, на день укладення кредитного договору 1 долар становив 5,05 грн., на день подання позову - 22,46 грн. Отже, існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за укладеним кредитним договором. З підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу, яку необхідно сплачувати, значно зросла, а відтак, значно погіршився фінансовий стан позивача.

Водночас, не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТзОВ „Поділля Трак Сервіс" в апеляційній скарзі просить його скасувати, постановити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Вважає, що дане рішення було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив та не надав ніякої оцінки тому, що кредитний договір не відповідає вимогам ст. ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Так, в апеляційній скарзі товариства зазначено, що кредитний договір № 39.3ВН/7/18-клн, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «Кредитпромбанк» 19 липня 2007 року, містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, що, в свою чергу, є підставою для визнання такого договору недійсним. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів - фізичних осіб. На час укладення кредитного договору ОСОБА_4 Банку була достовірно надана інформація про фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів була надана двідка про отримання доходу за шість місяців, що передували місяцю отримання кредиту. Судом не враховано й того, що відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено вимоги діючого законодавства та приписи НБУ для укладення оспорюваного кредитного договору, а саме: Банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору (не надав позичальнику повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, забезпеченого іпотекою), Банк навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами, та його розміру, у змісті оспорюваного договору не встановив та не визначив для позичальника умов щодо збереження реальної вартості предмету застави тощо.

Таким чином, апелянт ТзОВ «Поділля Трак Сервіс» в апеляційній скарзі вважає, що під час підписання кредитного договору між сторонами позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та процентної ставки.

Не погоджується апелянт з висновком суду й про те, що при укладенні кредитного договору в іноземній валюті позичальник попереджався про можливі валютні ризики і про те, що Банк не несе відповідальності за них, а відповідальність лежить на самому позичальнику, так як курс гривні відносно долара США є змінною величиною. Суд на підтвердження цього висновку не зіслався на належний та допустимий доказ, наявний в матеріалах справи, тому апелянт приходить до висновку, що такі докази в матеріалах справи відсутні.

В своїх запереченнях відповідач просить апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення без змін. Зазначає, що апелянти не навели доказів недійсності кредитного та іпотечного договорів.

В судове засідання сторони не з'явились, про час і місце слухання справи повідомлені належним чином.

У відповідності до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання не здійснюється.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 19.07.2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено кредитний договір № 39.3ВН/7/18-клн за яким відповідачу було відкрито не відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 370 000 дол. США на строк до 18.07.2017р. під 13,55% річних (т. 1 а. с. 5-7).

В якості забезпечення виконання зобов'язань за даним договором було укладено між ТзОВ «Поділля трак сервіс» та банком договір іпотеки № 39.3ВН/7/101/18-клн від 19.07.2007 року, за яким передано в іпотеку майновий комплекс що знаходиться в с. Вовча Гора Хмельницького району по вул. Осташковецьке шосе 7, загальною площею 7026,9 кв.м. (т. 1 а. с. 8-10).

26 червня 2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників, зокрема і до ОСОБА_4, та 4 листопада 2013 року - додатковий договір до нього (т. 1 а. с. 83-85, 93).

Залишаючи позовну заяву без задоволення, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання недійсним кредитного договору. Судом зазначено, що ОСОБА_4 підписав кредитний договір, в якому прописано усі умови видачі кредиту, забезпечення кредиту, сплати заборгованості, права та обов'язки сторін, відповідальність та звільнення від відповідальності, а також інші умови кредитного договору. Позивач здійснював проплати в рахунок погашення заборгованості, Банком було доведено до відома позичальника всю необхідну інформацію щодо кредитного договору.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору іпотеки, судом зазначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення дії іпотечного договору. Як зазначено судом, основне зобов'язання за кредитним договором позичальником не виконано, тому відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки.

З таким висновком погоджується Апеляційний суд Хмельницької області.

Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року, дія ЗУ «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Дані випадки, зокрема, передбачені Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-УІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) слід виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-УІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним випливає наступне: надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Таку ж правову позицію викладено в постанові Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Пунктом 12 вказаної вище Постанови №5 Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року встановлено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ПК.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із частиною 2 статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору іпотеки, то згідно ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, в редакції, чинній на момент прийняття рішення судом, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Посилання ОСОБА_4 на те, що суд першої інстанції взагалі не надав правової оцінки під час ухвалення рішення, не навів мотиви з приводу відхилення доводів позивача, обмежившись фразою, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання недійсним кредитного договору, є безпідставними. У мотивувальній частині рішення містяться висновки суду з приводу відхилення доводів позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Посилання ОСОБА_4 на те, що з підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу, яку необхідно сплачувати, значно зросла, а відтак, значно погіршився фінансовий стан позивача, не може бути підставою для скасування рішення суду. При укладанні кредитного договору в іноземній валюті, позичальник попереджався про можливі валютні ризики і про те, що Банк не несе відповідальності за них, а відповідальність лежить на самому позичальнику, так як курс гривні відносно долара США є змінною величиною.

Норми законодавства та положення договору дозволяють видачу кредиту в іноземній валюті та повернення кредиту у валюті зобов'язання за курсом НБУ, що діє на дату такого повернення.

Посилання в апеляційній скарзі ТзОВ „Поділля Трак Сервіс", що суд першої інстанції не дослідив та не надав ніякої оцінки тому, що кредитний договір не відповідає вимогам ст. ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», є необгрунтованим. Як видно з матеріалів справи Банк належно виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, надав позичальнику повну, об'єктивну інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, забезпеченого іпотекою).

Доказів, що під час підписання кредитного договору між сторонами позивач був введений в оману відповідачем - Банком щодо істотних умов договору, ціни та процентної ставки, апелянт ТзОВ «Поділля Трак Сервіс» не надав.

Не може бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта, що при укладенні кредитного договору в іноземній валюті позичальник не попереджався про можливі валютні ризики і про те, що Банк не несе відповідальності за них, а відповідальність лежить на самому позичальнику, так як курс гривні відносно долара США є змінною величиною. Суд першої інстанції на спростування цього твердження позивача не зіслався на належний та допустимий доказ, наявний в матеріалах справи, тому апелянт приходить до висновку, що такі докази в матеріалах справи відсутні.

Між тим, оскільки позивач ОСОБА_4 підписав кредитний договір № 39.3ВН/7/18-клн, в якому прописано всі умови видачі кредиту, забезпечення кредиту, сплати заборгованості, права та обов'язки сторін, відповідальність та звільнення від відповідальності, а також інші умови кредитного договору, здійснював проплати в рахунок погашення заборгованості, то суд вважає, що позивач добровільно погодився на дані умови договору. Отже Банком було доведено до відома ОСОБА_4 всю необхідну інформацію стосовно кредитного договору.

Відповідно до рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року, дія ЗУ «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

При укладанні кредитного договору № 39.3ВН/7/18-клн від 19.07.2007 року в іноземній валюті, позичальник попереджався про можливі валютні ризики і про те, що банк не несе відповідальності за них, а відповідальність лежить на самому позичальнику, так як курс гривні відносно долара США є змінною величиною.

Норми законодавства та положення договору дозволяють видачу кредиту в іноземній валюті та повернення кредиту у валюті зобов'язання за курсом НБУ, що діє на дату такого повернення.

Інші доводи апеляційних скарг, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд Хмельницької області

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю „Поділля Трак Сервіс" залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 29 травня 2018 року.

Судді: /підписи/ А.В. Купельський

Т.В. Спірідонова

Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області А.В. Купельський

________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Продан Б.Г. Категорія: 19, 27

Доповідач - Купельський А.В.