Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 596/2451/16-ц

провадження № 61-80св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - орган опіки та піклування Гусятинської районної державної адміністрації в інтересах малолітнього ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року у складі судді Лисюк І. О. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 27 листопада 2017 року у складі суддів: Костіва О. З., Сташівки Б. І., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року орган опіки та піклування Гусятинської районної державної адміністрації (далі - опіки та піклування Гусятинської РДА) в інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 із позовом, в якому просив відібрати малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_3 без позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що 09 грудня 2016 року до служби у справах дітей Гусятинської районної державної адміністрації (далі - Гусятинська РДА) звернувся малолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повідомив, що 08 грудня 2016 року його батько ОСОБА_3 вчинив психологічне насильство стосовно нього, а саме: кричав, називав нецензурними словами та погрожував йому. У результаті вказаних дій відповідача малолітній ОСОБА_2 отримав психологічний стрес та покинув будинок, в якому проживав, дитина категорично заперечує проти повернення до батька.

З урахуванням того, що попередньо у цій сім'ї уже були зафіксовані випадки неналежного виконання батьком своїх обов'язків стосовно сина ОСОБА_4, але відповідач не змінив свого відношення до сина, ігноруючи рекомендації та застороги працівників служби у справах дітей, тому на підставі частини другої статті 170 СК України 09 грудня 2016 року було видано розпорядження голови Гусятинської РДА № 866 «Про негайне відібрання ОСОБА_2», на підставі якого представники служби у справах дітей та центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді провели спільну роботу по негайному відібрані ОСОБА_2 та його влаштуванні у сім'ю ОСОБА_5, яка фактично замінила ОСОБА_2 матір. Залишення малолітнього ОСОБА_2 разом із батьком ОСОБА_3 є небезпечним для здоров'я та морального виховання дитини, натомість його відібрання від батька, без позбавлення останнього батьківських прав дасть змогу влаштувати дитину в інше середовище, з метою подолання ним наслідків психологічного насильства.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 27 листопада 2017 року, позов задоволено. Відібрано без позбавлення батьківських прав малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у його батька - ОСОБА_3 Передано ОСОБА_2 для вирішення питання про його влаштування органу опіки та піклування Гусятинської РДА.

При ухваленні рішень суди, врахувавши практику Європейського суду з прав людини і констатуючи безумовне право батька на виховання дитини, зробили висновок, що у цьому випадку неможливо надати перевагу саме такому праву, оскільки воно суперечить інтересам малолітньої дитини, які мають першочергове значення при вирішенні справи. Суди встановили, що є наявними виняткові обставини для відібрання дитини, оскільки батько неодноразово вчиняв психологічне насильство по відношенню до дитини, внаслідок чого малолітня дитина втікала з дому, що створює небезпеку для здоров'я дитини, стосунки між батьком та сином не були налагоджені як на час розгляду справи судом першої, так і апеляційної інстанцій, дитина не бажає повертатись до батька, а батько, у свою чергу, не вживає жодних заходів для налагодження стосунків із сином. Вважаючи доведеним факт вчинення психологічного насильства над дитиною, суди зробили висновок, що залишення дитини з відповідачем є небезпечним для її здоров'я і морального виховання. Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій виконано вимоги частини другої статті 171 СК України та враховано бажання малолітнього ОСОБА_2 про те, що він не бажає повертатись до батька, хоча не заперечує можливості спілкування з ним.

14 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із касаційною скаргою на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 27 листопада 2017 року, в якій просив оскаржені рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи, рішення не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Також судом допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

Суди встановили, що ОСОБА_3 є батьком малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Матір дитини померла ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_3 разом із сином постійно проживали у с. Самолусківці Гусятинського району, з 2008 року по квітень 2016 року з ними проживала ОСОБА_5, з якою відповідач проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

09 грудня 2016 року до служби у справах дітей Гусятинської РДА звернувся малолітній ОСОБА_2 та повідомив, що 08 грудня 2016 року його батько ОСОБА_3 вчинив щодо нього психологічне насильство, спонукав його їхати у м. Тернопіль, кричав, нецензурно лаявся, погрожував фізичною розправою. Такі дії тривали протягом 3-4 годин. Відчувши сильне душевне хвилювання, хлопчик втік через вікно до старшої сестри, яка проживає окремо. У заяві малолітній ОСОБА_2 вказав, що боїться повертатись до батька, так як він неодноразового сварився та принижував його, та висловив бажання проживати разом із ОСОБА_5, яка піклується про нього як рідна.

09 грудня 2016 року винесено розпорядження голови Гусятинської РДА №448-од «Про негайне відібрання малолітнього ОСОБА_2». та повідомлено прокуратуру. Дитину тимчасово влаштовано у сім'ю ОСОБА_5, враховуючи бажання дитини та згоду самої ОСОБА_5

09 грудня 2016 року із малолітнім ОСОБА_2 спілкувалася практичний психолог відділу соціальної роботи Гусятинського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді ОСОБА_7, яка за наслідками розмови із дитиною зробила висновок, що з боку ОСОБА_3 неодноразово вчинялося психологічне насильство щодо малолітнього сина ОСОБА_4, в тому числі такий випадок мав місце 08 грудня 2016 року. Зі слів дитини, батько забороняв йому спілкуватися з друзями, а також із ОСОБА_5, яка фактично замінила йому матір, та після розриву стосунків із ОСОБА_3 цікавиться життям ОСОБА_2, розділяє його уподобання у дозвіллі з друзями, в той час як батько забороняє та обмежує спілкування з ними. Психолог зазначила про панічну боязнь дитини повертатися додому та продовжувати спілкування з батьком. Беручи до уваги ступінь психологічного стресу, емоційний стан дитини, небажання повертатись у середовище, до порушуються його права, психолог зробила висновок про те, що повернення ОСОБА_2 до батька несе загрозу безпеці і здоров'ю дитини.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування Гусятинської РДА про доцільність відібрання малолітнього ОСОБА_2 від батька без позбавлення останнього батьківських прав, оскільки батько неодноразово вчиняв психологічне насильство щодо дитини, не виявляє бажання змінювати своє відношення до дитини, дитина категорично заперечує проти повернення до батька, залишення малолітнього ОСОБА_2 у ОСОБА_3 є небезпечним для здоров'я і морального виховання дитини. Разом з тим, у висновку органу опіки зазначено, що у подальшому, за умови повного виправлення негативного відношення до сина, відсутністю ризику повторного вчинення психологічного насильства буде розглядатись можливість повернення малолітнього батькові ОСОБА_3

У жовтні 2016 року малолітній ОСОБА_2 у зв'язку із застосуванням батьком неналежних методів виховання самовільно покидав домівку та деякий час не проживав із батьком. ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 184 КУпАП у вигляді попередження. За цим фактом у приміщенні Самолусківської сільської ради 07 листопада 2016 року працівниками служби у справах дітей Гусятинської РДА, у присутності секретаря виконавчого комітету Самолусківської сільської ради, класного керівника малолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_8, з ОСОБА_3 було проведено профілактичну бесіду щодо виховання дитини. Факт проведення такої бесіди з батьком підтвердили допитані у якості свідків у суді першої інстанції ОСОБА_8, та сільський голова с. Самолусківці Карпо С. О.

Проте, ОСОБА_3 не змінив свого відношення до виховання дитини та 08 грудня 2016 року знову вчинив психологічне насильство.

Відповідно до вимог частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Встановивши, що існують виняткові обставини для відібрання дитини, оскільки батько неодноразово вчиняв психологічне насильство по відношенню до дитини та врахувавши інтереси дитини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат

В. П.Курило