Постанова
Іменем України

16 травня 2018 року
м. Київ

справа № 161/8153/16-ц

провадження № 61-7054св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року у складі судді Івасюти Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 03 листопада 2016 року у складі суддів: Русинчука М. М., Матвійчук Л. В., Овсієнка А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які полягали у повідомленні працівникам поліції неправдивих даних про обставини дорожньо-транспортної пригоди, що потягло за собою складання відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення і подальші судові розгляди, йому завдано моральну шкоду, яка полягає у негативних емоціях та переживаннях з приводу судової тяганини, порушенні звичного способу життя, сну та апетиту. Розмір відшкодування моральної шкоди позивач оцінив в сумі 25 000 грн, яку просив суд стягнути на його користь з відповідача.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, спричинених відповідачем, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками, зазначеними позивачем.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 03 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надав будь-яких доказів неправомірності дій відповідача, внаслідок яких йому була завдана моральна шкода, як і не надав доказів, які б підтверджували наявність причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням його здоров`я, виникненням у нього захворювання та вчиненням неправомірних, на його думку, дій відповідача.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій й задовольнити його позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно поклали на нього обов`язок доказування обставин щодо наявності моральної шкоди, протиправності дій її заподіювача та вини останнього у її заподіянні, а також не взяли до уваги обставини, встановлені у постановах за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення. Вина відповідача та протиправність його діяння полягають у повідомленні ним неправдивих відомостей щодо позивача, які вплинули на його звичайний спосіб життя.

Відзив на касаційну скаргу відповідач не подав.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судові рішення відповідають.

Судами встановлено, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2015 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 23 травня 2016 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2016 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 122 КУпАП закрито за закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2016 року скасовано постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2016 року та закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 122 КУпАП.

Із змісту вказаних постанов вбачається, що 21 грудня 2015 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем "Мерседес-Бенз", реєстраційний номер НОМЕР_1 , не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки та стан дорожнього покриття, в результаті чого здійснив наїзд на бордюрний камінь по вул. Гордіюк в м. Луцьку, чим порушив пункти 12.3 та 12.1 Правил дорожнього руху України.

Порушення ОСОБА_1 пункту 10.4 Правил дорожнього руху України та спричинення ним аварійної обстановки, яка змусила водія ОСОБА_3 різко гальмувати та зупинитись, не доведено.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказав, що повідомленням відповідачем неправдивих свідчень щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди йому спричинена моральна шкода, яка полягає у негативних емоціях та переживаннях з приводу судової тяганини, порушенні звичного способу життя, сну та апетиту.

На підтвердження вказаного позивач надав документ Волинського обласного військового комісаріату серії ХА-17310 від 07 червня 2016 року про виділення йому путівки на санаторно-курортне лікування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до положень пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому доказуванню позивачем підлягають такі обставини: наявність моральної шкоди, протиправність діяння того, хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно із положеннями 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина перша статті 1167 ЦК України прямо вказує на наявність вини як умову виникнення зобов`язання відшкодування моральної шкоди. Що стосується розподілу обов`язку доказування вини, то це питання має вирішуватись відповідно до загального правила частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої, на його думку, протиправними діями ОСОБА_2 , суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що позивач не надав будь-яких доказів неправомірності дій відповідача, внаслідок яких йому була завдана моральна шкода.

Вказівка відповідача працівникам поліції на позивача як на порушника правил дорожнього руху при наданні пояснень щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди не є неправомірною дією відповідача, оскільки матеріали справи не містять належних доказів про те, що будучи допитаним в якості свідка під присягою, ОСОБА_2 надав завідомо неправдиві показання і визнаний винним в установленому законом порядку у вчиненні такого правопорушення.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно поклали на позивача обов`язок доводити факт спричинення йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача не ґрунтуються на вимогах закону.

При цьому суд виходить з того, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди в порушення вимог закону поклали на позивача обов`язок доказування обставин щодо наявності моральної шкоди, протиправності дій її заподіювача та вини останнього у її заподіянні безпідставні, оскільки суди вказали на недоведеність протиправності поведінки відповідача та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою.

Зокрема матеріали справи містять дані, що позивач є особою з інвалідністю першої групи у зв`язку з виконанням обов`язку військової служби, і саме тому має право на отримання путівки на санаторно-курортне лікування від ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Такі висновки судів є обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки всупереч обов`язку доказування позивач не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За таких обставин суди правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у звязку з його недоведеністю.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк