АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/881/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Соколова В.В.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженоюб відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - Могилян Людмили Василівни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 р.

встановив:

у червні 2015 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить звернути стягнення на підставі Договору іпотеки №PCL-005/107/2007, укладеного 07 серпня 2007 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 на майно, яке предметом іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 90,70 кв.м, яка на праві власності належить ОСОБА_3, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, посилаючись на те, що вказаний договір укладений на забезпечення виконання Кредитного договору №ML-005/107/2007, укладеного 07 серпня 2007 р. між ним та ОСОБА_4, однак боржник не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача - Могилян Л.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до п 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 , ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача - ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При зверненні до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 07 серпня 2007 р. було укладено Кредитний договір №ML-005/107/2007. На забезпечення виконання основного зобов'язання, того ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки №PCL-005/107/2007, предметом якого є кв. АДРЕСА_1. За Договором відступлення права вимоги від 05.11.2010 р. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за вказаними договорами. Оскільки боржник не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, рішення Макарівського районного суду м. Києва від 30 серпня 2012 р., яке було змінено рішенням Апеляційного суду Київської обл. від 28 лютого 2013 р., було стягнуто на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 2 139 677 грн. 93 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 618 505 грн. 93 коп., а також позивач просив врахувати пеню в розмірі 26 252 748 грн. 60 коп. за період з 15 червня 2014 року по 15 червня 2015 року. Однак вказане рішення не виконано, заборгованість не погашена, в зв'язку з чим позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 р. рішення Печерського районного суду м. Києва було скасовано та ухвалено нове рішення - про часткове задоволення позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 р. рішення Апеляційного суду м. Києва було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивач, дізнавшись про порушення свого права в червні 2011 р. до суду з позовом до майнового поручителя звернувся лише у червні 2015 р.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідного календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні правила про обчислення строків, які містяться у ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позовом, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. В ст. 598-609 ЦК України встановлені підстави припинення зобов'язання. Так, зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній собі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи, ліквідацією юридичної особи.

Згідно ст. 17 Закону України «По іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору та із інших підстав, передбачених цим законом. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В ст. 9.1 Договору іпотеки закріплено, що він діє до повного виконання боргових зобов'язань.

Враховуючи положення ст.ст. 25, 526, 599, 611 ЦК України наявність судового рішення про стягнення заборгованості на користь кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, та не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє права кредитора на отримання штрафних санкцій та права звернути стягнення на предмет іпотеки. Тому висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки він дізнався про порушення свого права у червні 2011 р. є невірним, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у лютому 2011 р., а рішення про стягнення заборгованості та пені набрало законної сили 28 лютого 2013 р.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

В ст. 39 Закону України «Про іпотеку» закріплено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ст. 4.4 Договору іпотеки вартість предмета іпотеки була визначена в сумі 1 951 370 грн. 50 коп., що за курсом НБУ на дату укладення договору становило 386 410 дол. США (а/с 193-198 т. 1).

Відповідно до Висновку про оцінку майна, наданого представником відповідача в суді апеляційної інстанції, вартість предмета іпотеки станом на вересень 2016 р. становила 4 580 000 грн. (а/с 207-228 т. 2).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа №235/3619/15-ц) вказується, що виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг, тощо, аналізу норм ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки, грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. Відповідно до ст. 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначено в резолютивній частині рішення, якщо така вартість зміниться. З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вирішенні не має вирішального значення.

При визначенні розміру заборгованості, на погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки, суд враховує позицію позивача, який просить стягнути пеню в сумі 26 525 748 грн. 60 коп. за період з 15 червня 2014 р. по 15 червня 2015 р. без врахування штрафних санкцій, які були обчислені за попередній період невиконання зобов'язання при ухваленні рішення Апеляційним судом Київської обл. З урахуванням положень ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тому суд зменшує розмір пені за період одного року до звернення до суду до суми 3 000 000 грн.

Питання про наявність або відсутність підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», судом не вирішувалось, оскільки відповідачем про це не заявлено, матеріали справи не містять повних даних про те, що відповідач є суб'єктом застосування цього Закону. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Тому чинність цього Закону не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - Могилян ЛюдмилиВасилівни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 31 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за Кредитним договором №ML-005/107/2007 від 07 серпня 2007 р., укладеного ним із Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», в сумі 2 758 183 грн. 86 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 2 139 677 грн. 93 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 618 505 грн. 93 коп., що стягнуті заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 30 серпня 2012 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2013 року, та суми пені в розмірі 3 000 000 грн. за період з 15 червня 2014 року по 15 червня 2015 року, звернути стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на квартиру АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_3, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у рахунок відшкодування судових витрат 833 грн. 22 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 29 травня 2018 року

Головуючий

Судді