Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 579/677/16-ц

провадження № 61-9420зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Конотопі Сумської області,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Конотопі Сумської області про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я, за заявою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Конотопі Сумської області про перегляд рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 15 червня 2016 року, ухвали апеляційного суду Сумської області від 11 серпня 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Конотопі Сумської області (далі - Відділення Фонду) про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 березня 1988 року по 23 грудня 2008 року перебував у трудових відносинах з державним підприємством державною акціонерною компанією «Хліб України» (далі - ДП ДАК «Хліб України») «Кролевецький комбінат хлібопродуктів», працював за професією транспортувальника елеватору. 23 грудня 2008 року його було звільнено за станом здоров'я. Під час роботи на підприємстві отримав професійні захворювання, у зв'язку з чим зазнав 30 % втрати професійної працездатності. Відповідно до довідки МСЕК та акта № 898 огляду МСЕК від 04 жовтня 2005 року ОСОБА_3 було встановлено 25 % втрати професійної працездатності. Вперше отримане ним професійне захворювання спричинило йому як фізичні, так і моральні страждання, він став інвалідом ІІІ групи з вини роботодавця. У зв'язку з профзахворюванням він зазнав моральної шкоди, яку пов'язує зі стражданням через постійні серцеві та легеневі болі, переживанням, постійним прийняттям знеболюючих ліків, дратівливістю, погіршенням взаємин з рідними та сусідами, порушенням звичного укладу життя, вимушений постійно лікуватися. У зв'язку із зазначеним позивач просив позов задовольнити та стягнути із відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 15 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 11 серпня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Відділення Фонду на користь ОСОБА_3 15 000 грн моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділення Фонду про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я, за касаційною скаргою Відділення Фонду на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 11 серпня 2016 року.

У червні 2017 року Відділення Фонду звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 15 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Сумської області від 11 серпня 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року.

У заяві Відділення Фонду просить скасувати судові рішення першої, апеляційної та касаційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального Кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЦПК України 2004 року), підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме - положень Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Також Відділення Фонду просить застосувати поворот виконання та зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнуте з нього за скасованими рішеннями.

Для прикладу наявності зазначеної підстави перегляду судових рішень Відділення Фонду надало ухвалу Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, пов'язаним з трудовим каліцтвом, якою касаційну скаргу ОСОБА_9 відхилено і залишено без змін рішення апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 05 липня 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Кролевецького районного суду Сумської області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

11 січня 2018 року Верховним Судом України передано цивільну справу і заяву Відділення Фонду про перегляд рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 02 травня 2018 року справу призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що з 19 березня 1988 року по 23 грудня 2008 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ДП ДАК «Хліб України» «Кролевецький комбінат хлібопродуктів» на різних посадах і був звільнений з роботи за станом здоров'я на підставі пункту другого статті 40 КЗпП України.

Відповідно до акта розслідування професійного захворювання Кролевецької районної СЕС Сумської області від 27 вересня 2005 року ОСОБА_3 були встановлені наступні професійні захворювання: хронічний обструктивний бронхіт ІІ ст. пилової етіології в стадії загострення, емфізема легенів І ст., дихальна недостатність І-ІІ ст. Супутній діагноз: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, серцева недостатність І ст.

Відповідно до довідки МСЕК та акта № 898 огляду МСЕК від 04 жовтня 2005 року ОСОБА_3 було встановлено 25 % втрати професійної працездатності.

Згідно з випискою з акта огляду МСЕК від 24 жовтня 2008 року позивачу встановлено 30 % втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності. У подальшому даний ступінь втрати професійної працездатності підтверджено виписками з акта огляду МСЕК від 28 жовтня 2009 року, 20 листопада 2013 року, 13 листопада 2015 року.

Постановою ВВД ФССНВ у Кролевецькому районі від 29 листопада 2005 року № 223 ОСОБА_3 призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 16400,00 грн та щомісячну грошову суму в розмірі 167,64 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний та касаційний суд, посилаючись на статті 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», виходив з того, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача до 01 січня 2006 року, а тому спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, що було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, яке настає з дня встановлення потерпілому висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Встановивши, що актом огляду МСЕК ОСОБА_3 було встановлено ступінь втрати професійної працездатності 04 жовтня 2005 року, дійшов висновку, що відповідальність за відшкодування моральної шкоди покладається саме на Фонд.

Разом з тим, у наданій для порівняння вищезгаданій ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року суд касаційної інстанції виходив з того, що відповідно до положень частин сьомої, восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV (у редакції, чинній з 01 січня 2015 року) обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладено на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 21 квітня 2016 року, тобто після набрання чинності вказаним Законом, тому він не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, саме положень Закону № 1105-XIV,що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з наступного.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що:

відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1);

у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21);

за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28);

моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм Закону від 23 вересня 1999 року, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, в Закон від 23 вересня 1999 року внесені зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Згодом, Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» було викладено у новій редакції Закон № 1105-XIV, в тому числі було змінено назву вказаного Закону на «Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Зазначений Закон № 1105-XIV у новій редакції з назвою Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

У справі, яка переглядається, суди виходили з того, що частина восьма статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, яка набрала чинності з 01 січня 2015 року, не застосовується до спірних правовідносин, оскільки згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Однак такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Судами встановлено, що з позовом до Відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві, ОСОБА_3 звернувся 25 квітня 2016 року. З цього часу між сторонами виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон № 1105-XIV в редакції, чинній з 01 січня 2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Фондом, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, надану заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, відхиляючи доводи відповідача про те, що Законом № 1105-XIV, який набрав чинності 01 січня 2015 року, саме на роботодавця покладено обов'язок з відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку, дійшов неправильного висновку про часткове задоволення позову про стягнення коштів на відшкодування моральної кошти з Відділення Фонду, не взявши до уваги, що ОСОБА_3 звернувся до суду після того, як Закон вже не передбачав відшкодування моральної шкоди Фондом.

Оскільки неправильне застосування судами зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення спору, то відповідно до частин першої та другої статті 360-4 ЦПК України

2004 року ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Що стосується заявленої Відділенням Фонду вимоги про поворот виконання, то вона не може бути вирішена у межах розгляду заяви про перегляд судових рішень у цій справі в порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК України 2004 року, оскільки питання про застосування статей 380-382 цього Кодексу щодо порядку, умов та підстав повороту виконання не входить до предмета даного судового розгляду.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частинами першою та другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Заяву Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Конотоп Сумської області задовольнити частково.

Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 15 червня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Сумської області від 11 серпня 2016 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Конотопі Сумської області про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило