Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа №727/6848/16-ц

провадження №61-16057св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В.С. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представники відповідача - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Чернівецької області від 27 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Міцнея В. Ф., Владичана А. І., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання здійснити перебудову вхідного тамбуру літ. І - 1 в будинку АДРЕСА_1 м. Чернівці, зробивши його прямокутної конфігурації з лінійними розмірами 2,15 кв. м уздовж стіни житлового будинку, 0,88 кв.м від стіни житлового будинку та площею 1,90 кв. м; стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн та витрати за проведення експертизи в сумі 5 600 грн.

Позов мотивовано тим, що позивачу,ОСОБА_9 і ОСОБА_10 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку від 06 вересня 2008 року на праві спільної сумісної власності належала земельна ділянка по вул. Головній, 144 у м. Чернівці площею 0,447 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. У зв'язку із скасуванням судом вказаного державного акта, ними повторно, у тих же межах, була проведена приватизація земельної ділянки.

На суміжній земельній ділянці по вул. АДРЕСА_1 у м. Чернівці, право власності на яку у встановленому законом порядку не оформлено, розташований житловий будинок, який згідно договору купівлі-продажу від 15 червня 2007 року належить на праві власності ОСОБА_6

Згідно інвентаризації житлового будинку по вул. АДРЕСА_1 в м. Чернівці, проведеної 29 травня 2007 року, в його загальну площу входив тамбур під літ 1-1 площею 1,90 кв.м Після придбання вказаного будинку, ОСОБА_6 без відповідних дозволів перебудувала спірний тамбур, збільшивши його площу до 6,20 кв.м.

Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області був винесений припис відповідачу про усунення порушень будівельних норм та державних стандартів в строк до 11 травня 2016 року, однак він не був вручений ОСОБА_6 у зв'язку із її відмовою від отримання поштового відправлення. 11 лютого 2016 року складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_6

Внаслідок самочинного будівництва відповідачем порушено право позивача на користування земельною ділянкою, належної на праві власності їй та третім особам.

При будівництві нового тамбура та збільшення його площі ОСОБА_6 самовільно зайняла частину належної їм земельної ділянки, що унеможливлює її огородження по периметру та позбавляє можливості користування нею.

Площа земельної ділянки, яка знаходиться під тамбуром за адресою:

м. Чернівці вул. АДРЕСА_2 на земельній ділянці, яка приватизована мешканцями будинку АДРЕСА_3 в м. Чернівці становить

0,0005 га.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2017 року у складі судді Семенка О. В. позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 здійснити перебудову вхідного тамбура літ. І-1 в будинку АДРЕСА_4 площею 6,2 кв.м до тамбура прямокутної конфігурації із зменшенням його площі до 1,9 кв.м з лінійними розмірами 2,15 м вздовж стіни житлового будинку та 0,88 м від стіни житлового будинку.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. При будівництві нового тамбура та збільшенні його площі відповідач самовільно зайняла частину земельної ділянки, яка належить позивачу на праві спільної сумісної власності.

Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 27 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач здійснила реконструкцію тамбура, збільшивши його площу до 6,20 кв.м, про що 15 серпня 2008 року було внесено зміни до технічного паспорта на вказаний будинок та Чернівецьким міським комунальним бюро технічної інвентаризації здійснено реєстрацію цих змін. Отже, за відповідачкою ОСОБА_6 зареєстровано право власності на житловий будинок, до складу якого входить реконструйований тамбур.

За таких обставин помилковим є посилання суду першої інстанції на положення частини сьомої статті 376 ЦК України як на підставу задоволення позову, оскільки після державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на житловий будинок із збільшеною площею за рахунок реконструкції тамбура не можна застосувати до неї наслідків самочинного будівництва.

Відповідач ОСОБА_11 відповідно до положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України набула право користування земельною ділянкою, на якій розміщено її будинок, в тому числі його складова - спірний тамбур.

Позивач ОСОБА_4, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 отримали у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0447 га, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,0005 га, на якій розміщено вхідний тамбур будинку відповідачки, у грудні 2014 року, тобто після виникнення у відповідачки ОСОБА_6 права на спірну земельну ділянку. Сам факт отримання позивачкою у власність спірної земельної ділянки, не є підставою для позбавлення відповідача права на цю земельну ділянку, яке вона набула за правилами статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що самочинна реконструкції ОСОБА_6 вхідного тамбуру житлового будинку порушує її право власності на земельну ділянку, набуте у встановленому законом порядку, тому вимога про перебудову зазначеного тамбуру є способом захисту речового права. Посилання в позовній заяві як на підставу позову на частину сьому статті 376 ЦК України не має правого значення та не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд має самостійно визначити характер правовідносин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Апеляційним судом також неправильно застосовано положення статей 377 ЦК України, 120, 125 ЗК України, оскільки згідно договору купівлі-продажу від 25 червня 2007 року до ОСОБА_6 перейшло право власності на житловий будинок площею 86,10 кв.м, отже і право користування земельною ділянкою перейшло до неї в цьому ж обсязі. Між тим, загальний розмір житлового будинку разом із спірним тамбуром складає 90,40 кв.м, а право власності зареєстровано на житловий будинок площею 86,60 кв.м.

Крім того, ОСОБА_4 посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема, щодо позбавлення її можливості приймати участь у розгляді справи, оскільки судову повістку про день, час, місце розгляду справи апеляційним судом отримала вже після розгляду справи.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 заперечувала проти доводів позивача, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції.

Крім того вказує на те, що судами вже розглядалась справа за позовом виконавчого комітету Шевченківської районної ради у м. Чернівці до ОСОБА_6, з участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про знесення самочинного будівництва, та рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 07 серпня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року, у задоволенні цього позову відмовлено.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31 грудня 2014 року є власниками земельної ділянки площею 0,0447 га, яка знаходиться по вулиці АДРЕСА_6 у м. Чернівці і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

ОСОБА_11 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 загальною площею 86,10 кв.м, житловою площею 33,30 кв.м, що знаходиться по вулиці Брянській у м. Чернівці, на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2007 року.

До складу вказаного будинку входить тамбур площею 1,90 кв.м, після реконструкції якого його площа збільшилась до 6,20 кв.м, про що 15 серпня 2008 року було внесено зміни до технічного паспорта на вказаний будинок та Чернівецьким міським комунальним бюро технічної інвентаризації здійснено реєстрацію цих змін.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності, 15 грудня 2014 року зареєстровано право власності ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_7 загальною площею 86,60 кв.м, житловою площею 33,30 кв.м, що знаходиться по вулиці Брянській у м. Чернівці.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 377 ЦК України статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстровано одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка набула ознак об'єкта права власності.

Встановивши, що за відповідачем ОСОБА_6 зареєстровано право власності на житловий будинок із збільшеною площею за рахунок реконструкції тамбура суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин частину сьому статті 376 ЦК України щодо наслідків самочинного будівництва.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_6 відповідно до положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України набула право користування земельною ділянкою, на якій розміщено її будинок, в тому числі його складова - спірний тамбур. При цьому, ОСОБА_4, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 отримали у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0447 га, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,0005 га, на якій розміщено вхідний тамбур будинку відповідача, у грудні 2014 року, тобто після виникнення у ОСОБА_6 права на спірну земельну ділянку.

За таких обставин, апеляційний суд правильно виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4, оскільки сам факт отримання останньою у власність спірної земельної ділянки, не є підставою для позбавлення відповідача права на цю земельну ділянку, яке вона набула за правилами статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Доводи касаційної скарги позивача про порушення її процесуальних прав та розгляд справи апеляційним судом за її відсутності є неспроможними, оскільки під час апеляційного розгляду справи апеляційним судом був присутній її представник, який брав участь у розгляді справи.

Докази, на які посилається позивач в касаційній скарзі належним чином перевірені в процесі апеляційного розгляду справи та не спростовують його висновків, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині прийнятої постанови.

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Чернівецької області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська