Справа № 307/3074/17
Провадження № 2/307/399/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Белоцька О.М.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та відшкодування моральної і матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що в серпні 2017 року він разом з донькою ОСОБА_5, їхали в якості пасажирів на автомобілі НОМЕР_1, по маршруту Ужгород-Тячів.

Водій вказаного транспортного засобу ОСОБА_4, протягом всієї дороги наполягав купити від нього цей автомобіль, на якому він зможе здійснювати пасажирські перевезення та надасть відповідні документи на зайняття подібного роду підприємницької діяльності.

07.10.2017 р. він приїхав додому до ОСОБА_4, оглянув візуально транспортний засіб "Fiat Ducato", н/з НОМЕР_2, та вирішив його все-таки придбати і запропонував йому оформити договір купівлі-продажу, але відповідач відмовився й сказав, що це вони зможуть зробити потім.

Він віддав йому 4500 доларів США та забрав транспортний засіб.

Щоб купити цей автомобіль він був змушений продати свій марки "Volkswagen Transporter ", який був на п'ятнадцять років новіший.

Наступного дня, він поїхав на придбаному транспортному засобі здійснювати пасажирське перевезення за маршрутом Ужгород-Тячів і навпаки.

Під час експлуатації автомобіля він виявив, що не працює ручне гальмо, не горіли аварійні вогні, сигнальні вогні повороту не завжди вимикались, була відсутня підсвітка салону, був відсутній сигнал та розбита передня ліва стійка.

Повернувшись додому, він зателефонував відповідачу та розповів про всі несправності, нащо той відповів, що все відремонтує.

Після цієї розмови ОСОБА_4 поїхав в Угорщину.

Коли він дізнався, що відповідач повернувся, то поїхав до нього додому, віддав йому автомобіль та попросив повернути грошові кошти, але ОСОБА_4 відмовився і сказав, що за отримані кошти, він купив інший автомобіль.

На даний час автомобіль знаходиться у ОСОБА_4, який продовжує його експлуатувати та здійснювати на ньому пасажирські переведення.

Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, зобов'язати ОСОБА_4 на підставі ст. 216 ЦК України повернути йому сплачені за транспортний засіб 4500 доларів США та 70000 гривень моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що позивач просить застосувати статті 215 та 216 ЦК України, але вказані норми закону підлягають застосуванню тільки щодо недійсних правочинів.

В той час як договір між ОСОБА_1 та ним не був укладений у письмовій формі та між ними не досягнуто згоди відносно всіх істотних умов договору.

Транспортний засіб не зареєстрований за позивачем, тому підстав вважати, що договір був укладений не має.

Відповідно до постанови пленуму ВС України та норм цивільного законодавства до договору, який не був укладений не можуть застосовуватися наслідки недійсності правочину.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було усно досягнуто згоди про купівлю-продаж автомобіля НОМЕР_3, за 4500 доларів США.

У підтвердження своїх намірів ОСОБА_4 передав Габору транспортний засіб, а той, у свою чергу, передав йому 4500 доларів США. Обумовлена між сторонами угода не була зареєстрована у територіальному сервісному центрі.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до вимог п. п. 2, 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Абзац другий пункту 7 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 904. Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин.

Пунктом четвертим постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 р. роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК ( 435-15 ) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно п. 8 цієї постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК ( 435-15 ) щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні.

Судові витрати слід покласти на позивача.

Тому, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 209, 210, 638, 639, 658 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 29.05.2018 року.

Головуючий: Гримут В.І.