Справа № 703/34/18
25 травня 2018 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого-судді Прилуцького В.О.
секретар судових засідань Захарченко І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області про надання дозволу на виїзд дитини за межі України,-
До Смілянського міськрайонного суду Черкаської області звернулася ОСОБА_2 з позовом в якому просить надати її сину ОСОБА_4 до досягнення ним 16 - річного віку, дозвіл на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4, який є дитиною інвалідом.
З метою фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку свого сина позивач має намір та можливість звозити сина ОСОБА_4 для вступу до учбового закладу до м.Познань Республіки Польща. Однак відповідач виїхав з постійного місця проживання та зв'язку з ним немає, а тому взяти в нього згоду на вивезення дитини за кордон позивач не має можливості. Тому ОСОБА_2 просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, надати ОСОБА_4 дозвіл на тимчасовий виїзд з України з 01 липня 2018 року по 01 жовтня 2018 року до м.Познань Республіки Польща, без згоди відповідача.
В судове засідання позивач не з'явився, але до початку судового засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність та вказав, що позов підтримує в повному обсязі, який просить задовольнити повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судові засідання жодного разу не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.
Представник служби у справах дітей при виконавчому комітеті Смілянської міської ради в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив розглядати справу у його відсутність, не заперечував проти задоволення позову.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу, в порядку, передбаченому гл.11 розділу 3 ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст.130 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином і позов задовольнити, виходячи з наступного.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Від спільного проживання у сторін народився син ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 04 грудня 2003 року.
Так, судом встановлено, що позивач самостійно матеріально утримує, виховує належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний стан, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 11 цього Закону передбачено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з приписами ст. 18 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 28 серпня 1991 року, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини.
У принципі 6 «Декларації прав дитини» проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.
Також, судом встановлено, що позивач з метою фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку свого сина має намір та можливість звозити сина ОСОБА_4 для вступу до учбового закладу до м.Познань Республіки Польща.
Згідно із ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Такий порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).
Відповідно до положень п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.
Крім того, пунктом 18 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, встановлено, що за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.
Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.
Статтею 33 Конституції України, закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.
Відповідно до ч. 7, 8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 згаданої Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до ст.18 Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.
У проголошеній Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року «Декларації прав дитини» (принцип 6) вказано, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матірю.
У статті 141 Сімейного кодексу України, визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.
Стаття 142 Сімейного кодексу України зазначає, що діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.
Згідно ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
У відповідності до ст. 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади,органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.
Водночас ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України визначає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Виходячи з вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з приписами ч. 2, 3 ст.11 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. 12 Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У відповідності з ч. 2 ст. 10 зазначеної Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.
Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики», однією з основних засад зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі.
Відповідно до абзацу 1 передмови до Програми інтеграції України до Європейського Союзу, схваленої Указом Президента № 1072/2000 14.09.2000, «Пріоритетність співробітництва України з Європейським Союзом (ЄС) та його окремими державами-членами пов'язана з тим, що це угруповання буде визначати напрями економічного прогресу та політичну стабільність в регіоні у довгостроковій перспективі».
З наведеного випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі матері, особливо до держав - членів Європейського Союзу.
А тому враховуючи вищевикладене, надані суду письмові докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для повного задоволення даного позову.
На підставі наведеного та ст. ст. 33, 64 Конституції України, ст. ст. 7, 141, 142, 150-155 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», керуючись ст.5, 7, 10, 12, 13, 141, 259, 263, 265, 273, 280-282 ЦПК України, суд,-
Позов задоволити повністю.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі державного кордону України до м.Познань Республіки Польща в період з 01 липня 2018 року по 01 жовтня 2018 року разом з матір'ю - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.
На заочне рішення відповідач може протягом 30-ти днів з дня його проголошення подати до міськрайонного суду заяву про його перегляд.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий: В. О. Прилуцький