Постанова
Іменем України

23 травня 2018 року
м. Київ

справа № 619/1192/16-ц

провадження № 61-12795св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:
позивач Кредитна спілка «Істок»,
відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Кредитної спілки «Істок» на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року у складі судді Жорняк О. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В., Малінської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Кредитна спілка «Істок» (далі КС «Істок») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 04 лютого 2014 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ДКХ-1369, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 30 000,00 грн на строк користування з 04 лютого 2014 року до 04 серпня 2015 року і зобов`язався повернути одержаний кредит у повному обсязі та у терміни, встановлені кредитним договором, а також зобов`язався сплачувати 27,5 % річних до повного виконання кредитного договору при дотриманні графіка повернення кредиту та сплатити проценти. 15 січня 2016 року на адресу відповідача КС «Істок» направлено лист-попередження про наявність заборгованості з вимогою погашення кредиту. Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання перед позивачем не виконував, утворилась заборгованість у розмірі 48 731,50 грн, з яких: сума неповернутого кредиту 9 538,35 грн, сума несплачених відсотків за користування кредитом 30 242,47 грн, інфляційні нарахування 8 950,68 грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що на ОСОБА_1 , діючого військовослужбовця, поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому проценти, штрафні санкції та комісії за вказаним зобов`язанням не нараховуються, а заборгованість по тілу кредиту в розмірі 30 000,00 грн погашена відповідачем ще в березні 2015 року.

22 лютого 2017 рокуКС «Істок» подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що наведені у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій висновки не відповідають фактичним обставинам справи та умовам кредитного договору, оскільки пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині нарахування процентів, пені та штрафних санкцій не поширюється на спірні правовідносини і не має зворотної дії у часі.

19 травня 2015 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з дотриманням норм законодавства. Вказав, що зобов`язання, встановлені кредитним договором, виконав належним чином в дати та розмірах, які вказані в графіку погашення кредиту. Також вважає, що судами обґрунтовано застосовано норми Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом установлено, що 04 лютого 2014 року між КС «Істок» та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ДКХ-1369 в розмірі

30 000,00 грн строком до 04 серпня 2015 року зі сплатою 27,5% річних.

15 січня 2016 року на адресу відповідача КС «Істок» направлено лист-попередження про наявність заборгованості з вимогою погашення кредиту, який отриманий ОСОБА_1 21 січня 2016 року.

З 2010 року по день ухвалення судових рішень по справі ОСОБА_1 перебував на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується копією посвідчення офіцера серії НОМЕР_1 та довідкою військової частини НОМЕР_2 № 156 від 23 травня 2016 року.

Також відповідач є учасником бойових дій, про що свідчить копія посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 30 квітня 2015 року Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних Сил України.

ОСОБА_1 , тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 підполковник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дружина військовослужбовця Збройних Сил України, посилаючись на пункт 15 статті

14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у лютому 2015 року повідомили позивача про неможливість протягом усього особливого періоду дотримуватись встановленого графіка погашення заборгованості та просили звільнити відповідача від нарахування процентів за користування кредитом і не застосовувати штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором на час проходження ним військової служби протягом усього особливого періоду.

Крім того, ОСОБА_1 просив зарахувати на погашення заборгованості за кредитним договором раніше сплачені ним суми.

Судами також встановлено, що з березня 2014 року до часу розгляду справи КС «Істок» продовжувала нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом, яких він сплатив 30 242,47 грн, про що свідчить бухгалтерська довідка розрахунку боргу за кредитним договором.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що заборгованість за кредитним договором у ОСОБА_1 відсутня, а проценти, штрафні санкції та комісії не повинні нараховуватись йому як діючому військовослужбовцю, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Такі висновки судів є правильними та відповідають встановленим у справі обставинам з огляду на таке.

На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року

№ 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи.

Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від

21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно із Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (підпункт третій пункту 4 розділу І; далі Закон № 1275-VII) статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, відповідно до якого військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Доводи касаційної скарги про те, що положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині припинення нарахування процентів не мають зворотної дії в часі, а тому не поширюються на правовідносини, що виникли з кредитного договору № ДКХ-1369 від 04 лютого 2014 року, укладеного до прийняття цієї норми, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки в Прикінцевих положеннях Закону № 1275-VII є пряма вказівка про надання зазначеній нормі дії в часі у межах конкретно визначеного періоду, а саме: військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Відповідно до частини другої статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Враховуючи, що пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям та членам їх сімей на певний конкретно визначений період скасовано відповідальність за порушення грошових зобов`язань у вигляді штрафних санкцій, цю норму можна вважати такою, що скасовує цивільну відповідальність особи на певний час.

Передбачені за кредитним договором проценти не є штрафними санкціями, оскільки є платою за користування кредитними коштами, проте нарахування процентів збільшує суму грошового зобов`язання, яке підлягає погашенню та на яке, у разі його невиконання, нараховуються штрафні санкції. Тому зупинення нарахування процентів також призведе до зменшення розміру можливої відповідальності особи, що відповідає змісту статті 5 ЦК України.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року

№ 1-рп/99 зазначив про можливість надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Таким чином, оскільки положеннями пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було пом`якшено тягар грошової відповідальності, який покладався на військовослужбовцівпозичальників за договорами кредиту, а Закон

№ 1275-VII містить чітку вказівку про надання певним нормам зворотної дії в часі, доводи касаційної скарги у зазначеній частині є безпідставними.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що ОСОБА_1 не сплачувалися відсотки за користування кредитом, не можуть бути взяті до уваги, оскільки датою першого платежу відсотків відповідно до графіка повернення кредиту та сплати відсотків є 31 березня 2014 року, тобто в особливий період.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовано правильно.

Доводи касаційної скарги є безпідставними та висновків судів не спростовують, на законність рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій, впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, і це доводять матеріали справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кредитної спілки «Істок» залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 січня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик