АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року

м. Київ

справа №755/17459/16-ц

провадження №22-ц/796/4263/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року у складі судді Савлук Т.В.,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про вселення.

У мотивування вимог зазначала, що зареєстрована разом з батьками в спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 11 вересня 2008 року, що підтверджується відповідним штампом у паспорті.

Відповідачкою по справі зазначена її мати. Після розлучення між батьками склалися напружені відносини, тому позивачка проживала то з матір'ю, то з батьком.

З батьком у ОСОБА_1 склалися більш теплі та довірительні стосунки, а з матір'ю такого взаємопорозуміння не виникло, у зв'язку з чим вона почала чинити перешкоди позивачці у користуванні квартирою. Внаслідок цього ОСОБА_1 була змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

У січні 2017 року до суду звернулася ОСОБА_2 із зустрічною позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 з моменту, коли стала дорослою та почала самостійне життя виїхала з квартири та стала проживати окремо від батьків.

На підтвердження вказаного надала акти, складені 12 січня 2016 року та 04 січня 2017 року комісією за участю свідків та керівника ЖЕД № 407 про те, що ОСОБА_1 не проживала в зазначеній квартирі з 01 вересня 2015 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 про вселення залишено без розгляду.

16 червня 2017 року ОСОБА_4 вищевказану ухвалу було оскаржено до Апеляційного суду м. Києва.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу задоволено, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого позивача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не надав належної правової оцінки доказам та фактичним обставинам справи.

Зазначав, що позивачка ОСОБА_1 добровільно перестала проживати у спірній квартирі, а мати позивачки ОСОБА_2 не чинила їй жодних перешкод у користуванні квартирою. У квартирі немає майна ОСОБА_1, спального місця, особистих речей, вона не приймає участь в утриманні квартири, сплаті обов'язкових платежів.

Окрім того, вважає, що судом неправильно застосовано частину першу статті 405 ЦК України, оскільки до правовідносин, які склалися між ОСОБА_1 та її матір'ю ОСОБА_2, слід було застосувати частину другу статті 405 ЦК України.

07 травня 2018 року надійшов відзив представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6. на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5, в якому вона вказує на те, що апеляційна скарга є надуманою та необґрунтованою, а оскаржуване рішення вважає вмотивованим, обґрунтованим та законним, винесеним з додержанням норм процесуального права.

Відносно посилань апелянта на те, що ОСОБА_1 має інше житло зазначає, що ОСОБА_1 є власницею 2/3 частини садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та 2/3 частин земельної ділянки, розташованої за адресою: Київська область, Києво-Святошинський р-н, Хотівська сільрада, а співвласницею 1/3 частини цього будинку та 1/3 частини земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою є мати ОСОБА_4 - ОСОБА_2

Проте, житло знаходиться за межами м. Києва, а ОСОБА_1 навчається в м. Києві на 3 курсі Академії Муніципального управління денної форми навчання, окрім того, ОСОБА_2 також чинить перешкоди своїй доньці в користуванні вищезазначеним будинком, у зв'язку з чим ОСОБА_4 не має можливості користуватися вказаним будинком. Зазначає, що в провадженні Києво - Святошинського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки садового будинку та земельної ділянки в натурі та вселення.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено наявність підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням з урахуванням положень частини другої статті 405 ЦК України, оскільки донька не втратила родинних зв'язків зі своїми батьками, є членом сім'ї власників квартири, тому, в силу положень чинного законодавства має право користуватись житлом, яке належить її батькам на праві спільної часткової власності.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками в рівних частках чотирьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2006 року.

ОСОБА_1, донька співвласників квартири, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 11 вересня 2008 року, що підтверджується даними паспорта громадянина України, виданого на ім'я ОСОБА_4 (а.с. 5 т. 1).

Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

За змістом статей 383 ЦК України та статті 150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності.

Власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 156 ЖК України членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, надано право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Стаття 3 СК України визначає поняття сім'ї, а саме сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Зі змісту статті 64 ЖК України вбачається, що до членів сім'ї наймача належать дружина (чоловік) наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

У разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням.

Вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов'язку сплачувати зазначені платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім'ї - на законі. Зміст ч. 1 ст. 402 ЦК дає підстави стверджувати, що в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону.

Статтею 402 ЦК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Виходячи зі змісту статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла мають право займати те житлове приміщення, яке визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України).

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Разом з тим, законодавством не встановлено чіткого переліку підстав, які вважаються поважними та за наявності яких особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому поважність причин відсутності особи в житловому приміщенні на користування яким вона має право, а також докази відсутності особи в цьому житловому приміщенні понад один рік встановлюються та досліджуються судом в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи.

Згідно статей 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, на підтвердження відсутності доньки ОСОБА_1 за місцем її реєстрації позивачкою надано копії актів від 12 січня 2016 року та від 04 січня 2017 року про не проживання в квартирі ОСОБА_1, які підписано свідками ОСОБА_9, ОСОБА_10 та засвідчено керівником ЖЕД №407 ОСОБА_11 (а.с. 32,33 т. 1).

Проте, зазначені акти про не проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі складено без обстеження квартири, достовірність викладеної в актах інформації суперечить показам свідків, опитаних в судовому засіданні суддею місцевого суду.

Свідок ОСОБА_10, яка була однією з сусідів та підписувала акт про не проживання, в судовому засіданні вказала на те, що проживає в двох зупинках від будинку ОСОБА_2, в перший раз в квартирі була в 2015 році, в день складення акту про не проживання від 04 січня 2017 року була присутня в квартирі разом з ОСОБА_2, її подругою та адвокатом ОСОБА_5, власноручно акт не складала, а тільки підписувала виходячи зі слів ОСОБА_2 та з того, що ОСОБА_1 в цей час в квартирі не було. Дані паспорта свідка не співпадають з даними паспорта, зазначеними в акті про не проживання.

Друга сусідка, яка підписувала акти, ОСОБА_9 та керівник ЖЕК ОСОБА_11 місцевим судом викликались в якості свідків, проте в судове засідання не з'явились та не надали своїх пояснень, чим позбавили суд можливості надати належну оцінку поданим актам та перевірити викладену в них інформацію.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не чинила перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою спростовуються письмовими поясненнями третьої особи ОСОБА_3, який зазначав, що ОСОБА_2 чинить йому, як співвласнику, та їхній доньці ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спірною квартирою, а саме, не впускає до квартири, змінила замки на вхідних дверях та заселила до квартири сторонніх людей; показами свідка ОСОБА_12, сестрою позивача, яка пояснювала в судовому засіданні, що вона разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 протягом 2015-2016 років не могли потрапити до квартири, оскільки ОСОБА_2 змінила замки та вселила в квартиру квартирантів. Сама ОСОБА_2 зазначала, що в спірній квартирі проживають її родичі, а вона не згодна з тим, щоб там проживала її донька ОСОБА_1

Окрім того, ОСОБА_3 в своїх письмових поясненнях зазначав, що не заперечує проти проживання доньки в квартирі та просив вселити ОСОБА_1 до спірної квартири, оскільки має на це право як співвласник квартири.

Згідно статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд вірно встановив обставини чинення перешкод ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 щодо вільного доступу до спірної квартири, врахував позицію позивача, яка заперечує можливість проживання ОСОБА_1 в квартирі, незважаючи на те, що батько відповідача є співвласником квартири, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Окрім того, інформація, викладена в актах про не проживання, які були основним доказом, наданим позивачем, різниться із показами свідків, що додатково доводить про безпідставність заявленого позову.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів вважає, що місцевий суд всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 травня 2018 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай