Номер провадження: 22-ц/785/2061/18
Номер справи місцевого суду: 492/2094/13-ц
Головуючий у першій інстанції Крутова О. М.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря - Сідлецької Ю.С.

з участю: представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 17 березня 2017 року (суддя Крутова О.М.) і додаткове рішення Арцизького районного суду Одеської області від 01 вересня 2017 року (суддя Крутова О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

05.11.2013 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, і, остаточно уточнивши вимоги 12.01.2015 року, позивачка просила визнати за нею право особистої власності на квартиру №АДРЕСА_1 вартістю 122 250 гривень, а також меблеву стінку -1 200 гривень, відпочивальню - 2 200 гривень, кухню - 1 900 гривень, куток кухонний - 500 гривень, газову плиту 1 000 гривень, пральну машину марки LG - 2 200 гривень, холодильник марки LG - 3 000 гривень, телевізор марки LG - 800 гривень, телевізор марки Xyundai - 1 900 гривень, загальною вартістю 139 950 гривень.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі з 21.10.2006 року по 25.03.2013 року. В шлюбі у них народилась донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу сторони придбали майно, яке є їх спільною сумісною власністю, зокрема квартиру №АДРЕСА_1, а також меблі, побутову техніку і автомобіль з причепом. Загальна вартість придбаного майна становить 379 950 гривень. При поділі майна суд повинен врахувати інтереси дитини. Відповідач проживає у квартирі, а позивачка із донькою житлом не забезпечені і проживають у матері позивачки.

Посилаючись на те, що кошти від продажу транспортних засобів були використані не в інтересах родини, замість отримання від відповідача компенсації за відчужене майно, просила виділи в її особисту власність квартиру з меблями та побутовою технікою.

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 07.04.2016 року за заявою відповідача ОСОБА_3 заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 25.01.2016 року у даній справі скасовано, а справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 17.03.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково: суд визнав за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру №АДРЕСА_1, а в решті позовних вимог відмовив.

Додатковим рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 01.09.2017 року суд стягнув з відповідача на користь позивачки судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 113,66 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду від 17.03.2017 року скасувати, постановити нове рішення про виділ йому 1/2 частини квартири, а в решті вимог відмовити, посилаючись на незаконність судового рішення.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 01.09.2017 року представник відповідача просить додаткове рішення суду скасувати, зазначаючи про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга відповідача на рішення суду від 17.03.2017 року зазначає: його неможливо позбавити права власності на житло, оскільки він не має іншого житла; позивачка більше 3 років не мешкає у квартирі і не сплачує комунальні послуги; його робота постійно пов'язана із відрядженням, з якого він завжди повертається у спірну квартиру; суд порушив його право на житло і відповідно порушив норми діючого законодавства та його конституційні права.

Апеляційна скарга представника відповідача на додаткове рішення суду від 01.09.2017 року зазначає: суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про задоволення позову, а тому додаткове рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Позивачка і її представник не скористались наданим їм правом надати суду апеляційної інстанції відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої та судом апеляційної інстанцій встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Позивачка і відповідач перебували у шлюбі з 21.10.2006 року по 25.03.2013 року. В шлюбі у них народилась донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4,5 т.1).

За час шлюбу сторони придбали майно, яке є їх спільною сумісною власністю, зокрема квартиру №АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу квартири від 01.06.2007 року укладено між ОСОБА_5 і відповідачем ОСОБА_3 (а.с.54-56 т.1).

Між сторонами виникли правовідносини з права спільної сумісної власності подружжя, які регулюються нормами СК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов і визнаючи за позивачкою право особистої власності на квартиру виходив з того, що такий поділ майна буде доцільним замість компенсації вартості майна за відчужені транспортні засоби відповідачем і таке визнання права особистої приватної власності за позивачем буде відповідати інтересам малолітньої дитини, яка проживає разом із позивачем (а.с.69,70 т.2).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції у цій частині зважаючи на наступне.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. ст. 60 ч.ч.1,2, 61 ч.1, 63 ч.1 СК України).

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21.10.2006 року по 25.03.2013 року і в період шлюбу, за договором купівлі-продажу квартири від 01.06.2007 року, який укладено між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3, придбали квартиру №АДРЕСА_1.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. ст. 68 ч.1, 69 ч.1, 70 ч.ч.1-3 СК України).

Зважаючи на те, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, висновок суду про визнання за позивачкою право особистої власності на нерухоме майно у вигляді квартири №АДРЕСА_1 не відповідає вимогам закону.

Ствердження суду в рішенні, що відповідач в період шлюбу (25.04.2012 року) здійснив відчуження рухомого майна у вигляді транспортних засобів без згоди дружини і зазначені обставини, а також наявність у сторін неповнолітньої дитини є підставою для визнання за позивачкою особистого права власності на всю квартиру, не відповідають обставинам справи і вимогам ст. 70 СК України.

У розумінні ст. 70 ч.ч.1-3 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї або ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), у тому числі за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Чинне законодавство, зокрема СК України, у разі поділу майна подружжя, не передбачає позбавлення одного із подружжя права власності на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників можливе лише з підстав ст. 365 ЦК України і лише у разі сплати грошової компенсації особі за її частку.

Матеріали справи, всупереч ст. ст. 77-81 ЦПК України, не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), а також, що з відповідача стягувались аліменти і що розмір аліментів був недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Остаточно уточнивши вимоги 12.01.2015 року, позивачка просила визнати за нею право особистої власності на квартиру №АДРЕСА_1 вартістю 122 250 гривень, а також меблеву стінку -1 200 гривень, відпочивальню - 2 200 гривень, кухню - 1 900 гривень, куток кухонний - 500 гривень, газову плиту 1 000 гривень, пральну машину марки LG - 2 200 гривень, холодильник марки LG - 3 000 гривень, телевізор марки LG - 800 гривень, телевізор марки Xyundai - 1 900 гривень, загальною вартістю 139 950 гривень (а.с.100 т.1).

Рухоме майно у вигляді автомобіля з причепом не було предметом розгляду у даній справі, а тому висновки суду в рішенні стосовно зазначеного рухомого майна виходять за межі позовних вимог, що є неприпустимим.

Зважаючи на викладене та беручи до уваги, що апеляційна скарга відповідача на рішення суду від 17.03.2017 року містить доводи стосовно необґрунтованості рішення суду щодо визнання за позивачкою права особистої приватної власності на квартиру, рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову частково та поділ нерухомого майна шляхом визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_3, який, у встановленому законом порядку, не заявив у суді першої інстанції зустрічних вимог про поділ майна подружжя у вигляді спірної квартири, відповідно є співвласником іншої 1/2 частини квартири №АДРЕСА_1.

Оскільки позивачка і відповідач придбали спірну квартиру в період шлюбу, квартира є їхньою спільною сумісною власністю і підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках.

Матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження того, що є істотні обставини справи, на підставі яких, у даному випадку, суд може відступити від засад рівності часток подружжя.

Додаткове рішення суду від 01.09.2017 року підлягає залишенню без змін з тих підстав, зо додатковим рішенням суд стягнув з відповідачки судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 113,66 гривень (а.с.79 т.2).

Зважаючи на те, що позов підлягає задоволенню частково, судові витрати позивачки у розмірі 113,66 гривень, є пропорційними розміру задоволених позовних вимог, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування додаткового рішення суду.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Позивачка погодилась із рішенням суду від 17.03.2017 року у частині відмови їй у позові про поділ майна у вигляді меблів та побутової техніки за недоведеністю позову у цій частині, а також із додатковим рішенням суду від 01.09.2017 року про стягнення судових витрат у розмірі 113,6 гривень, і, у встановленому законом порядку, не подала апеляційних скарг, як на рішення суду від 17.03.2017 року, так і на додаткове рішення суду від 01.09.2017 року.

Колегія суддів не перевіряла законність та обґрунтованість рішення суду за апеляційною скаргою представника відповідача від 31.10.2017 року з доводами про незаконність рішення суду від 17.03.3017 року (а.с.91-96 т.2) з підстав ст. 364 ч.1, 367 ч.1 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга подана поза межами строків на апеляційне оскарження рішення суду від 17.03.2017 року і ухвалою апеляційного суду від 02.11.2017 року ОСОБА_3 поновлено строк лише на апеляційне оскарження додаткового рішення суду від 01.09.2017 року (а.с.103 т.2).

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Позивачка, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, має право на частину майна, а тому її право у цій частині підлягає захисту судом.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Приймаючи до уваги, що суду дійшов неправильного висновку про визнання за позивачкою права особистої власності на квартиру, рішення суду першої інстанції у цій частині не відповідає обставинам справи і вимогам закону, апеляційна скарга відповідача на рішення суду від 17.03.2017 року підлягає задоволенню, а рішення суду у частині скасуванню з прийняттям нового судового рішення з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 113,6 гривень, а тому додаткове рішення суду від 01.09.2017 року підлягає залишенню без змін.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.п.1,2, 375, 376 ч.1 п.п.3,4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 17 березня 2017 року у частині визнання права власності на квартиру №АДРЕСА_1 - скасувати.

Позов ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру №АДРЕСА_1 - задовольнити частково.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири №АДРЕСА_1

Додаткове рішення Арцизького районного суду Одеської області від 01 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 25.05.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков