15.05.2018 Справа № 363/1258/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним договору позики,

встановив:

ОСОБА_5 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачами договірних зобовязань за договором позики від 14 жовтня 2015 року по поверненню грошових коштів у сумі 276 000 грн., що еквівалентно 12 000 доларів США, в звязку з чим, уточнивши свої позовні вимоги, порушила питання про стягнення суми боргу в розмірі 276 000 грн., а також трьох відсотків річних за весь час прострочення в розмірі 11 093 грн., інфляційних витрат в розмірі 55 270 грн. 07 коп. та судових витрат.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що грошові кошти за договорами позики насправді нею від позикодавця не одержані, наміру позичати гроші вона не мала, вважала себе свідком передачі грошових коштів своєму сину ОСОБА_3, договір підписала внаслідок помилки, а тому просила визнати його недійсним.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Проти зустрічного позову заперечив, вважав викладені в ньому доводи безпідставними.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник просили відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Ствердили, що договір позики слід визнати недійсним, оскільки грошові кошти ОСОБА_7 не отримувала, лише була присутня при укладені договору, вважала, що її запросили, як поручителя чи свідка.

Відповідач ОСОБА_3 зазначені позови визнав, погодився повернути кошти, які позичав у ОСОБА_5

Заслухавши сторони і дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 14 жовтня 2015 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого позивач ОСОБА_5 (позикодавець) передав у власність відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (позичальникам) грошові кошти в сумі 276 000 грн., що еквівалентно 12 000 доларів США, а ті зобовязалися повернути позивачеві за первісним позовом отримані грошові кошти протягом року, тобто до 14 жовтня 2016 року. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6

ОСОБА_8 14.10.2015 року надала згоду на позику її чоловіком ОСОБА_3 грошової суми в розмірі 276 000 грн., що еквівалентно 12000 доларів США, яка посвідчена приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6

Договір підписаний позикодавцем ОСОБА_9 та позичальниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В зазначений строк відповідачі за первісним позовом позику не повернули та заходів до цього не вживали.

З договору позики від 14 жовтня 2015 року вбачається, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній памяті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки від укладеного договору, керуючись Главою 71, а також ст..ст. 202-204, 626, 267 Цивільного кодексу України уклали цей договір.

Відповідно до п. 1.1. цього договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передав у власність позичальникам грошові кошти у розмірі, визначеному п. 2.1 цього договору, а позичальники зобовязуються повернути позику у визначений договором строк.

Згідно п. 2.1 у розмір позики становить 276000 грн., що за погодженням сторін відповідно до ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України дорівнює еквіваленту 12000 доларів США по міжбанковому курсу.

Згідно п. 3.1. позикодавець передав позику позичальникам до підписання цього договору.

Згідно п. 4.1. строк позики розпочинається з моменту укладення цього договору і становить 1 (один) рік.

Відповідно до п. 6.1.11 сторони отримали від нотаріуса всі розяснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, заперечень доповнень до цього договору не мають.

Згідно п. 6.1.12 цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумінні, ясній памяті, зміст статей законодавства, які зазначені в договорі, сторонам відомі, зрозумілі і є прийнятними в повному обсязі.

Відповідно до п. 8.3 сторони стверджують, що зміст цього договору та зміст зазначених в пункті 8.2 цього договору статей Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України та Закону України «Про нотаріат», зрозумілий, їм зрозумілий, питань, які залишились б незясованими для них, не має.

Договір містить весь обсяг домовленостей між сторонами щодо предмета цього договору, всі його умови без виключень є особисто сторонами прочитаними, осмисленими, зрозумілими, прийнятними в повному обсязі в підтвердження чого даний договір скріплюється підписами сторін. Все, що не врегульовано цим договором, регулюється законодавством України.

Відповідно до п. 8.4 договір складений та після прочитаний його текст нотаріусом вголос на українській мові, після особистого прочитання позикодавцем і позичальниками, підписаний у трьох примірниках, один із них який призначений для зберігання у справах приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6, а інші на нотаріальних бланках відповідно видаються сторонам.

Доводи відповідачів за первісним позовом спростовуються також показаннями в суді свідка ОСОБА_8 (колишня дружина відповідача ОСОБА_8М.), яка ствердила, що грошові кошти в сумі 12000 доларів США у її матері ОСОБА_5, позичили ОСОБА_3 (її чоловік на той час) та ОСОБА_2 (його мати) на спільні власні потреби, оскільки знали, що її мати виручила гроші від продажу майна. Гроші позичали разом, які в її присутності у нотаріуса отримала ОСОБА_2

Показання в суді свідка ОСОБА_8 повністю узгоджуються з умовами нотаріально посвідченого і приписаного сторонами договору позики від 14.10.2015 року.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Невиконання умов, визначених змістом зобовязання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до змісту ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

Згідно розяснень даних у п. 19 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а

також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно правового висновку викладеного Верховним Судом України у постанові № 6-50цс16 від 24.02.2016 року. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвічує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів в борг.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові ВСУ від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14.

Таким чином, суд вважає, що письмово нотаріально посвідчений договір позики за своєю суттю і змістом є документом, який підписано сторонами й складено після отримання відповідачами коштів, що підтверджує факт укладення договору, зміст його умов, так і факт передачі позикодавцем (ОСОБА_5В.) грошових коштів в сумі 276 000 грн. позичальникам (ОСОБА_2 та ОСОБА_8М.).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно ст. 1050 ЦК України зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу.

При цьому згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що грунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі.

Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Розрахунок суми заборгованості 342 363 грн., яка складається з основної суми боргу в розмірі 276 000 грн., а також трьох відсотків річних від простроченої суми 11 093 грн. та інфляційних витрат в розмірі 55 270 грн. 07 коп. за період з 14.10.2016 року по 15 лютого 2018 року є вірним і сумнівів у суду не викликає.

Таким чином на відповідачів слід покласти солідарну відповідальність по примусовому виконанню грошового зобовязання я стягнути з відповідачів зазначену суму коштів

Що стосується доводів зустрічного позову стосовно, того, що позивачка за зустрічним позовом грошових коштів не отримала та не мала наміру їх отримувати, то належні, допустимі й достатні докази на підтвердження зазначених обставин суду не представлено, а відтак ці обставини перед судом не доведено. Разом з тим, обставини викладені в нотаріально-посвідченому договорі позики від 14.10.2015 року та його умови в суді стороною відповідача й згідно вимог ст. 218 ЦК України не спростовано.

З цих підстав суд відкидає заяву ОСОБА_2 про встановлення обставин відсутності події передачі коштів (ч. 4 ст. 81 ЦПК України).

Вимоги зустрічного позову щодо визнання недійсним договорів позики у звязку з тим, що ОСОБА_2 вважала себе свідком укладення договору, є також безпідставними, оскільки нотаріальне укладення договору позики не потребує присутності свідків.

Участь свідків при нотаріальному посвідченні договору Законом не передбачено, а тому доводи відповідачки ОСОБА_2 про це суд відкидає, як неспроможні.

Відсутні у справі й дані про укладення ОСОБА_2 договору поруки (ст. 553-559 ЦК України) з приводу чого б остання могла допустити помилку в розумінні вимог ст. 229 ЦК України.

Посилання відповідачки на те, що вона договір підписала, не читаючи та не ознайомлюючись із його змістом, підставою для визнання його недійсним згідно ст. 229 ЦК України (як укладеного під впливом помилки) бути не може.

Письмова зава приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6І про те, що вона передачі кошті не бачила, змісту та умов самого договору позики спростувати не може, з підстав викладених вище, коли засвідчувати факт передачі коштів при посвідчені договору поруки до обовязків нотаріуса не входить.

Відтак доводи сторони відповідача про те, що ОСОБА_2 підписала цей договір внаслідок помилки в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, які на фактичних обставинах справи та вимогах Закону не ґрунтуються.

Таким чином обставини зустрічного позову, необхідні для його задоволення в судовому засіданні не доведені, а тому підстав для задоволення зустрічного позову не вбачається.

З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача за первісним позовом, яке підлягає захистові. Таким чином первісний позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

первісну позовну заяву задовольнити.

В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_5 суму заборгованості за договором позики від 14 жовтня 2014 року в розмірі 276 000 грн., а також три відсотки річних за весь час прострочення в розмірі 11 093 грн. та інфляційні витрати в розмірі 55 270 грн. 07 коп., всього 342 363 (триста сорок дві тисячі триста шістдесят три) грн. 07 (сім) коп.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1 711 (одна тисяча сімсот одинадцять) грн. 81 (вісімдесят одна) коп. з кожного.

Повне судове рішення складено 25 травня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_5, (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, проживає в Київській області, Вишгородському районі, смт. Димер, вул. Революції, 76).

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, проживає, Київській області, Вишгородському районі, АДРЕСА_1)

Відповідач ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_3, проживає, Київській області, Вишгородському районі, АДРЕСА_1)

Суддя