Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 712/13508/2012

провадження № 61-12638св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач -публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2014 року у складі судді Семерак І.О. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року у складі суддів: Кожух О. А.. Джуги С. Д., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з кредитним договором від 26 серпня 2008 року № MKMOGA ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») було надано ОСОБА_4 кредит на споживчі цілі у розмірі 64 874,48 дол. США зі сплатою 15,00 % річних з кінцевим терміном погашення до 26 серпня 2028 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки від 26 серпня 2008 року № MKMOGA, згідно якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві приватної власності домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Взяті на себе зобов'язання позичальник за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Уточнивши 19 лютого 2014 року позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 серпня 2008 року, яка станом на 17 лютого 2014 склала 106 204,48 дол. США (за курсом НБУ 8,64 грн складає - 917 606,71 грн), з яких: 51 649,78 дол. США - за кредитом; 23 670,23 дол. США - за відсотками; 6 109,59 дол. США - комісія; 24 774,88 дол. США - пеня, просив звернути стягнення на будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідачів та осіб, які зареєстровані чи проживають у будинку, зі зняттям з реєстраційного обліку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), як такий що відповідає усім сукупним вимогам Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VIІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) та підпадає під дію мораторію, оскільки предмет іпотеки не перевищує 250 кв. м, використовується ОСОБА_4 як місце постійного проживання і в нього немає іншого нерухомого житлового майна, предмет іпотеки виступає як забезпечення зобов'язання за споживчим кредитом, наданим кредитною установою в іноземній валюті ОСОБА_4, який є громадянином України.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 жовтня 2014 року змінено в частині правового обґрунтування. Резолютивну частину рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що за наявності передбаченої договором іпотеки можливості укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки від імені іпотекодавця, позивач таким позасудовим способом захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора не скористався. Обраний ПАТ КБ «ПриватБанк» позасудовий спосіб захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в Договорі іпотеки, шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу - не може бути реалізований в судовому порядку на підставі рішення суду.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суддів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що використання досудових процедур, таких як направлення претензій, є правом, а не обов'язком особи, яка потребує судового захисту, що було встановлено рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів). Тобто, ненаправлення чи неотримання повідомлення про початок здійснення примусового стягнення боргу не є перешкодою для реалізації права кредитодавця звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки відповідач у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог кредитодавця, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Заперечення на касаційну скаргу відповідач не подавав.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 26 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № MKMOGA, згідно умов якого позичальнику надано кредит на споживчі цілі у розмірі 64 874,48 дол. США зі сплатою 15,00 % річних з кінцевим терміном погашення до 26 серпня 2028 року (а. с. 13-18).

Для забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 26 серпня 2008 року № MKMOGA, згідно якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві приватної власності домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 19-23).

Як убачається з наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку кредитної заборгованості ОСОБА_4, станом на 17 лютого 2014 року її розмір становить 106 204,48 дол. США (за курсом НБУ 8,64 грн, що складає - 917 606,71 грн), з яких: 51 649,78 дол. США - за кредитом; 23 670,23 дол. США - за відсотками; 6 109,59 дол. США - комісія; 24 774,88 дол. США - пеня.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом чітко передбачені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

У розділі 3 договору іпотеки визначено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушень. Якщо протягом 30-денного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається у випадках, передбачених пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.

У травні 2012 року позивач направив відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором, де зазначено, що банк зі спливом тридцятиденного строку з дня отримання вимоги має намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою - покупцем, або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, передбачений законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки (а. с. 24).

Аналогічну вимогу із попередженням про намір продати предмет іпотеки або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб із зазначенням ціни предмета іпотеки 591 000,00 грн ПАТ КБ «ПриватБанк» направив відповідачу 18 липня 2016 року (а. с. 238).

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 29 Договору іпотеки сторонами визначено відповідне застереження, згідно з яким звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або продажу предмета іпотеки будь-якій особі будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т. ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки, як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

(Такий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/11438/15-ц).

Тобто, позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього, що і просив ПАТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві.

Апеляційний суд зазначені норми матеріального права та умови договору іпотеки не врахував, та помилково дійшов висновку, що позивач позасудовим способом захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора - можливістю укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки від імені іпотекодавця, не скористався, тому у судовому порядку таких вимог заявляти не може.

Суд першої інстанції, посилаючись на поширення дії Закону № 1304-VII на спірні правовідносини, також дійшов помилкового висновку про неможливість задоволення позовних вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому суд не врахував, що мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом № 1304-VII, не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону № 1304-VII залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом України в постановах від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1196цс15, від 10 червня 2015 року у справі № 6-2096цс16.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону: пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Тобто, при вирішенні питання про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу нерухомого майна ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» необхідно зазначити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 цього Закону Україну (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц).

Крім того, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 не погоджується з сумою нарахованих штрафу та комісії, у зв'язку з чим звертався до суду з позовом про визнання недійсними окремих положень договору іпотеки від 26 серпня 2008 року № MKMOGA,

Проте судами не було надано оцінки доданого позивачем до уточненої позовної заяви розрахунку заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 26 серпня 2008 року № MKMOGA.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

При цьому відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16).

За таких обставин, під час вирішення питання про виселення відповідача, суду необхідно перевірити обставини, які підлягають встановленню при застосуванні частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, дати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик