Номер провадження: 22-ц/785/1321/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Фабіжевській Т.С.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та адвоката відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої власності та поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

17 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був ним уточнений, до ОСОБА_4 про визнання права особистої власності та поділ майна подружжя.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2008 року по 06 квітня 2016 року.

Позивач ОСОБА_3 на підставі договору дарування був власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, яку відповідно до договору купівлі-продажу від 24.04.2012р. він продав ОСОБА_7 за 419 000 гривень.

28 квітня 2012 року між забудівником ТОВ «Стікон» та покупцем-інвестором ОСОБА_4 укладено Договір інвестування від 28 квітня 2012 року.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №496 від 28.04.2012р., виданого ТОВ «Стікон» на підставі договору інвестування було внесено грошові кошти в сумі 536 670 гривень.

З Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.08.2017р. право власності на квартиру №221 по вул. Бреуса, 61, корп. 9 у м. Одесі зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4.

Позивач стверджує, що спірна квартира була придбана на кошти, що були ним отримані від продажу його власної квартири, тобто є особистою приватною власністю ОСОБА_3, що становить 78,07 відсотка від вартості квартири та 117 670 гривень кошти родини, що становлять 21,93 відсотка, та мають бути поділені між собою порівну позивачем та відповідачем, як спільна сумісна власність.

А тому, ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд визнати за ним право власності на 78,07 відсотки квартири №221, що розташована за адресою: м.Одеса, вул. Бреуса, 61/9, розділити у рівних частинах 21,93 відсотки вказаної квартири між позивачем та відповідачем по 10,965 відсотки, визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 10,965 відсотки частин за кожним на зазначену квартиру.

Відповідач ОСОБА_6 та її представник позовні вимоги визнали частково, вказуючи про необхідність поділу квартири у рівних частках по 1/2 частині кожному з подружжя.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, визнати за ОСОБА_8 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частині спірної квартири, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частинами 1 та 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.ст. 9, 10 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. Інвестиційна діяльність може здійснюватись за рахунок: власних фінансових ресурсів інвестора (прибуток, амортизаційні відрахування, відшкодування збитків від аварій, стихійного лиха, грошові нагромадження і заощадження громадян, юридичних осіб тощо).

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.07.2008р., рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06.04.2016р., яке набрало законної сили, шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1032, - розірвано.

28 квітня 2012 року між забудовником Товариством з обмеженою відповідальністю «Стікон» та покупцем-інвестором ОСОБА_4 укладено договір інвестування №Бр-61/221 від 28.04.2012р. (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1., 1.3. Договору забудовник передає, а покупець-інвестор, шляхом внесення інвестиційних коштів за майнові права, придбаває у власність квартиру №221 у житловому будинку за адресою: м. Одеса, вул. Бреуса, 61, корп. 9, загальною площею 86,4 кв.м., загальна кількість кімнат дві.

Згідно п.2.1. вартість майнових прав на квартиру визначена сторонами у розмірі 536 670 гривень (а.с. 10-15).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №496 від 28.04.2012р., виданого ТОВ «Стікон» на підставі договору інвестування №БР-61/221 від 28.04.2012р. було внесено 536 670 гривень (а.с. 7).

З Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №95910327 від 31.08.2017р. право власності на квартиру №221 по вул. Бреуса, 61, корп. 9 у м. Одесі зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 (а.с.38-39).

У відповіді на запит суду TOB «Стікон» повідомило, що надати договір інвестування №Бр-61/221 та акт приймання-передачі до договору не має можливості у зв'язку із його знищенням (а.с. 133).

Таким чином, на час придбання сторонами по справі спірної квартири АДРЕСА_2, вони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Як вбачається з Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №32177785 від 24.11.2011р. ОСОБА_9 на підставі договору дарування BPH 192059, BPH 192060, реєстровий №2443, був власником квартири за адресою: ОСОБА_10 АДРЕСА_3. (а.с. 8).

Відповідно до Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №100488092 від 17.10.2017р. вбачається наявність інформації про зміни у праві власності на квартиру №АДРЕСА_4 АР Крим, а саме відчуження її ОСОБА_11 за договором дарування BPH 192059, BPH 192060, реєстр №2443 18.10.2010р. ОСОБА_3, який у свою чергу за договором купівлі-продажу ВРР 856547 ВРР 856548, реєстр №317 від 24.04.2012р. продав її ОСОБА_7 (а.с. 93, 95).

З Відомостей Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів від 07.09.2017р. №46928 видно, що 24.04.2012р. ОСОБА_9 отримав дохід від продажу нерухомості у розмірі 419 000 гривень ( а.с. 51).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що джерелом набуття (купівлі) спірної квартири не були в повному об'ємі спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя ОСОБА_9. Гроші у розмірі 419 00 гривень на придбання спірної квартири було надано позивачем ОСОБА_3, які він отримав від продажу квартири у м. Феодосії АР Крим, та яка йому належала на підставі договору дарування. Після продажу позивачем ОСОБА_9 зазначеної квартири у м. Феодосії 24.04.2012р. за 419 000 гривень, через три дні було укладено договір інвестування від 28.04.2012р. між відповідачкою ОСОБА_4 та TOB «Стікон» на купівлю спірної квартири у м. Одесі за 536 640 гривень. Такий короткий проміжок часу між продажем квартири позивачем ОСОБА_9 та укладенням інвестиційного договору суд ставить у прямопропорційну залежність.

На підставі цих обставин, суд визнав за ОСОБА_9 право приватної власності на 78,07 %, тобто 78070/100000 частин квартири №221, що розташована за адресою: м.Одеса, вул. Бреуса, 61/9, провів поділ 21,93 % квартири №АДРЕСА_5 у рівних частинах між позивачем та відповідачем по 10,965 %, тобто по 10965/100000 частин за кожним та визнав за ними право приватної власності по 10,965 %, тобто по 10965/100000 частин, за кожним на спірну квартиру.

При цьому суд першої інстанції послався на правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися у повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (ч.ч. 1,2 ст. 70).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

За правилами пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести у судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову, а саме, те, що за домовленістю сторін спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя й при її поділу кожному з подружжя належать право на 1/2 частину вказаної квартири.

У порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Дійсно, у правовому висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15 підкреслено, що за змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, але належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Однак, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_3 з об'єктивністю та безспірністю не доведено, що саме грошові кошти від продажу позивачем квартири в розмірі 419 000 гривень, на четвертий день було вкладено у інвестування спірної квартири, при відсутності в матеріалах справи договору купівлі-продажу квартири у м.Феодосії від 24 квітня 2012 року, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів від 07.09.2017р. №46928 про те, що 24 квітня 2012 року ОСОБА_3 отримав дохід від продажу нерухомості в розмірі 419 000 гривень ( а.с. 51), не може слугувати достовірним та достатнім доказом у підтвердження підстави позову.

У частині 1 ст. 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 1 ст. 64 СК України).

У правовому висновку, висловленому у постанові від 25 листопада 2015 року у справі №6-2333цс15, Верховний Суд України дійшов такої правової позиції, а саме, «належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1)час набуття такого майна;

2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям».

Колегія суддів вважає, що наявними у справі доказами з достовірністю встановлено, що метою набуття спірної квартири є придбання її у спільну сумісну власність для проживання в ній подружжя й ніяких домовленостей між сторонами у справі про те, що частина квартири є об'єктом приватної власності позивача ОСОБА_3 при її інвестуванні 28 листопада 2012 року не було укладено, що вбачається з матеріалів справи.

Отже, набуття спірної квартири сторонами у справі відповідає вищезазначеним критеріям, тому до спірних правовідносин необхідно застосувати статті 60, 70 СК України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3, позивачем ОСОБА_3 не доведено належним чином те, що відповідачка порушила його права, отже, його вимоги не підлягають судовому захисту. Виходячи з принципу змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, вимог справедливості, добросовісності та розумності, а також інтересів подружжя, які заслуговують на увагу, судова колегія вважає за можливе провести поділ квартири №221, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Бреуса, 61/9, та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та при поділі вказаної квартири встановити, що кожному з колишнього подружжя належить право власності по 1/2 частині цієї квартири.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 57, 60, 70 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову частково та визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2017 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої власності та поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1) та ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_2) право власності на 1/2 частину квартири №221 за кожним із них, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Бреуса, 61/9, та складається з двох кімнат загальною площею 86, 4 кв.м..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 травня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

ОСОБА_10

ОСОБА_2