Справа №295/7604/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Гумен Н.В.,

за участю секретарів судового засідання Скришевської О.Р., Ковальчук О.С.,

за участю учасників справи: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника відповідача Житомирської міської ради - Кононенко А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №295/7604/17 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконними та скасування рішення Житомирської міської ради, визнання незаконним та скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання незаконним та скасування договору оренди земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 у частині передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки згідно з її часткою у спільній власності 33/100 та надання в оренду земельної ділянки площею 0,0076 га терміном на 10 років по АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що воно видане з порушенням ст. 19 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 358 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України; визнати незаконним та скасувати запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0406 га по АДРЕСА_1; визнати недійсним та скасувати договір оренди земельної ділянки, укладений між Житомирською міською радою та ОСОБА_3 відносно земельної ділянки, площею 0,0076 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.10.2015 року вона отримала у спадок 5/6 від 45/100 частин житлового будинку НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Іншими співвласниками будинку АДРЕСА_1 є: ОСОБА_7, якому належить 22/100 частини будинку, ОСОБА_9, якій належить 33/100 частини будинку. Відповідачка ОСОБА_3 чинить позивачці перешкоди у користуванні належною їй частиною будинку та підсобними приміщеннями шляхом заборони проходу через земельну ділянку, яка виділена для обслуговування житлового будинку, що належить сторонам на праві спільної часткової власності. Свою поведінку ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що земельна ділянка, на якій розташовані належні позивачці підсобні приміщення та споруди - туалет, вигріб, перебуває у її користуванні на праві оренди, а земельна ділянка, яку позивачка використовує як прохід до підсобних приміщень перебуває в ОСОБА_3 у власності. Із відповідей Житомирської міської ради від 28.04.2017 року, які отримані позивачкою на її письмові звернення, позивачці стало відомо, що рішенням Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку згідно з часткою у спільній власності 33/100 та надано в оренду земельну ділянку площею 0,0076 га терміном на 10 років по АДРЕСА_1, однак таке рішення Житомирської міської ради позивачка вважає незаконним, у зв'язку з тим, що воно видане з порушенням ст. 19 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 358 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України.

Протокольною ухвалою Богунського районного суду м. Житомира суду від 14.09.2018 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійної вимоги щодо предмету спору ОСОБА_8, як співвласника частини житлового будинку НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 57-59).

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 14.09.2017 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про забезпечення доказів та витребувано в Житомирській міській раді належним чином завірені копії матеріалів, на підставі яких приймалося рішення Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 у частині передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки згідно з її часткою у спільній власності 33/100 та надання в оренду земельної ділянки площею 0,0076 га терміном на 10 років по АДРЕСА_1, у м. Житомирі та копію договору оренди земельної ділянки, що укладений між Житомирською міською радою та ОСОБА_3, крім того витребувано у Головному управлінні Держгеокадастру у Житомирській області належним чином завірені копії документації із землеустрою, на підставі якої передавалась у власність та оренду земельні ділянки площею 0,0406 га та 0,0076 га громадянці ОСОБА_3, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 60-61).

На виконання вищевказаної ухвали, судом отримано відповідь від 05.10.2017 року №9-6-0.15-1944/123-17, надану Міськрайонним управлінням у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, якою повідомлено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, відсутня (а.с. 70).

20.03.2018 року на адресу Богунського районного суду м. Житомира надійшов лист від юридичного департаменту Житомирської міської ради № 86, яким повідомлено, що у Департаменті містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради матеріали технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, відсутні. Також з вказаним листом суду надано засвідчені копії рішення Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 та договір оренди земельної ділянки, укладеного між Житомирською міською радою та ОСОБА_3 (а.с. 109-118).

Також, протокольною ухвалою Богунського районного суду м. Житомира суду від 22.03.2018 року було витребувано у ОСОБА_3 правовстановлюючі документи на відведену їй земельну ділянку, схему земельної ділянки до акту передачі межових знаків, проекти землеустрою зі всіма погодженнями на спірну земельну ділянку, на що представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 листом від 25.04.2018 року повідомлено суд про неможливість подати відповідні докази, оскільки такі документи у ОСОБА_3 відсутні, так як технічна документація із землеустрою почала розроблятися на замовлення її померлої матері ОСОБА_10 ( а.с. 130-133, 145).

Позивач та її уповноважений представник у судовому засідання позов підтримали та просили його задовільнити в повному обсязі, додатково пояснили, що право власності та право користування спірними земельними ділянками ОСОБА_3 позивачем не оспорюється, а оспорюється процедура розроблення землевпорядної документації, оскільки при розроблення технічної документації на спірні земельні ділянки не була надана згода всіх співвласників житлового будинку АДРЕСА_1, що видно, зокрема, із протоколу погодження меж земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, у якому відсутні підписи співвласників житлового будинку АДРЕСА_1, також з протоколу засідання комісії КП «Житомирський міський центр земельних відносин» № 19 від 08.10.2009 р., з якого вбачається, що розподіл спірної земельної ділянки не відбувся у зв'язку з відсутністю згоди співвласників - ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_7 та акту прийому-передачі межових знаків на зберігання гр. ОСОБА_10 про АДРЕСА_1 в м. Житомирі. Також представник позивача у судовому засіданні повідомила, що технічна документація на спірну земельну ділянку розроблялася КП «Житомирський міський центр земельних відносин» та позивач усно зверталася до Центру надання адміністративних послу з метою отримання копій технічної документації, однак такі документи їй надані не були. Також на думку сторони позивача, відповідачка ОСОБА_3 не мала права на отримання у власність та користування спірних земельних ділянок, оскільки вона не була замовником виготовлення технічної документації на земельні ділянки, а замовником була її мати - ОСОБА_10

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні, обґрунтовуючи це тим, що відповідачка ОСОБА_3 не порушувала прав та законних інтересів позивача, оскільки рішення Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 яким надано ОСОБА_3 у власність та користування спірні земельні ділянки є правомірним, право власності на земельну ділянку відповідає частині домоволодіння відповідача, а орендована земля також не порушує прав позивача, оскільки знаходиться у комунальній власності, а не позивачу. Підтвердила, що замовником розробки технічної документації на спірні земельні ділянки була мати відповідачки - ОСОБА_10, однак після її смерті, ОСОБА_3 як спадкоємець після смерті матері набула право звернутися до Житомирської міської ради із заявою про затвердження технічної документації. Також вказала, що права позивачки діями ОСОБА_3 порушені не були, оскільки згідно технічної документації на земельній ділянці, яка орендована ОСОБА_3, відсутні об'єкти, які належать позивачці та зазначила, що оскільки Житомирська міська рада прийняла рішення про передачу у власність та користування ОСОБА_3 спірних земельних ділянок, то Житомирській міській раді були надані всі необхідні для цього документи, зокрема і згода власників чи користувачів суміжних земельних ділянок.

Представник відповідача Житомирської міської ради - Кононенко А.А. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні, вказала, що рішення Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 було затверджене на підставі заяви ОСОБА_3 та технічної документації. При ухваленні таких рішень Виконавчий комітет Житомирської міської ради не перевіряє чи погоджувалося виділення земельних ділянок із власниками суміжних ділянок, а затверджує технічну документацію на підставі заяв громадян, технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, керуючись Земельним кодексом України та законами України, при цьому технічна документація у Житомирській міській раді не зберігається, а зберігається у розробника документації, вважає рішення Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 законним та просить його не скасовувати.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на майно ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, яка складається з 45/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_10 на 33/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 безоплатно передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку згідно з її часткою у спільній власності 33/100 та надано в оренду земельну ділянку площею 0,0076 га терміном на 10 років по АДРЕСА_1 в м. Житомирі (а.с. 111).

На підставі вказаного рішення між Житомирською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди землі від 07.02.2017 року, згідно з умовами якого орендодавець, керуючись рішенням 15 сесії Житомирської міської ради сьомого скликання від 30.11.2016 року №434 та чинним законодавством, надав, а орендар прийняв у користування земельну ділянку на обслуговування та будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1. В оренду передана земельна ділянка площею 0,0076 га строком на 10 років. Орендна плата становить 406,01 грн. на рік (а.с. 112-115).

Згідно із приписом статті 12, 122 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальних громад належить до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, яка наголошує на загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди земельної ділянки, що перебуває у власності юридичних осіб, укладається між власником і особою, яка бажає одержати земельну ділянку в оренду, в порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Стаття 123 Земельного кодексу України встановлює порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування. Так, цією статтею встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Статтею 186-1 Земельного кодексу України встановлено повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як вбачається зі змісту спірного рішення Житомирської міської ради сьомого скликання від 30.11.2016 року №434, органом місцевого самоврядування затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано у власність та користування громадянам, зокрема ОСОБА_3, земельні ділянки, на підставі чого і був укладений оспорюваний договір оренди земельної ділянки.

Таким чином посилання позивача на те, що договір оренди земельної ділянки, укладений між Житомирською міською радою та ОСОБА_3 підлягає визнанню незаконним та скасуванню, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки позивачем не доведено, що такий договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства та існують підстави, передбачені законодавством для скасування договору, а також позивачем не доведено, що даним договором цивільні права, свободи чи інтереси позивача порушено, не визнано або оспорено відповідачем по справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Розмір частки земельної ділянки 33/100, яка безоплатно передана у власність ОСОБА_3 відповідно до рішення Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434, відповідає розміру частки ОСОБА_3 у праві власності на житловий будинок, що позивачем не оспорюється.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із приписом статті 12, 122 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальних громад належить до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до ч.1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Як зазначено стороною позивача у судовому засіданні, позивачем не оспорюється право власності та користування ОСОБА_3 спірними земельними ділянками, позивачем оспорюється лише процедура виготовлення технічної документації на земельну ділянку, оскільки у процесі її розроблення з позивачем не були узгоджені межі земельної ділянки, однак суд не бере до уваги дані посилання, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та не доведені належними доказами.

Частинами 6, 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частинами 8, 9 статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Абзацом 5 частини 1 статті 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельної ділянки на підставі технічної документації щодо складання документів, що посвідчує право користування земельною ділянкою, відбувається лише щодо земельних ділянок, межі яких встановлено в натурі (на місцевості) без зміни їх цільового призначення.

З матеріалів справи, зокрема загального плану земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, земельна ділянка ОСОБА_3 межує з: - землями загального користування (А); - садибою № 3 пров. 4-Дачний (Б); - садибою № 58 вул. Дачна (В), садибою № 58-а вул. Дачна (Г); пров. 5-й Дачний (Д), садибою № 3 пров. 5- Дачний (Е). Земельна ділянка, яка надана ОСОБА_3 в оренду межує з садибою № 4 пров. 5-Дачний (А) та садибою № 3 пров. 4-Дачний (Б) (а.с. 114).

Рішенням Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 за заявою ОСОБА_3 затверджено розміри земельних ділянок, які відводяться ОСОБА_3, тобто, дане питання врегульовано уповноваженим органом у встановленому законом порядку.

Крім того, суд зазначає, що позивачем не подано жодних доказів, які підтверджували, що межі земельних ділянок, які відведені відповідачу ОСОБА_3 накладаються на земельну ділянку позивача і порушує його права, як суміжного користувача земельної ділянки. Твердження позивача про те, що на земельній ділянці, яка передана у користування ОСОБА_3, знаходяться уборна та вигріб позивача не знаходять свого підтвердження, оскільки згідно схематичного плану земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку по АДРЕСА_1, уборна знаходиться поза межами земельної ділянки, яка передана ОСОБА_3 у користування, доказів того, що на спірних земельних ділянках розташовуються будь-які інші об'єкти, належні позивачу суду не надано, як і не надано доказів того, що діями відповідача ОСОБА_3 позивачу створені будь-які перешкоди у користуванні належним їй майном.

Як було зазначено стороною позивача у судовому засіданні, позивачем не запрошувався фахівець, який би міг встановити, що межі земельних ділянок, які перебувають у власності та користуванні ОСОБА_3, виходять на межі земельних ділянок, належних позивачу та такі висновки суду не надавалися. Позивачем встановлено, що таке порушення має місце зі слів її покійного батька, який вказував на межі земельної ділянки, однак будь яких доказів встановленню таких меж до суду не надано, так само як і не надано доказів того, що у процесі розроблення технічної документації не було здійснено погодження меж земельних ділянок із співвласниками суміжних земельних ділянок, клопотання про призначення судової земельної експертизи позивачем не заявлялося.

На підтвердження такого твердження позивач посилається на протокол погодження меж земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 від 07.06.2007 року, у якому відсутні підписи співвласників житлового будинку АДРЕСА_1, протокол засідання комісії КП «Житомирський міський центр земельних відносин» № 19 від 08.10.2009 р., з якого вбачається, що розподіл спірної земельної ділянки не відбувся у зв'язку з відсутністю згоди співвласників - ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_7 та акт прийому-передачі межових знаків на зберігання гр. ОСОБА_10 про АДРЕСА_1 в м. Житомирі від 21.12.2010 року.

Однак такі докази суд до уваги не приймає, оскільки позивачка отримала право власності на частину житлового будинку 28.10.2015 року, та доказів того, що за період з 2010 року по час отримання нею спадщини співвласники земельної ділянки не надавали такої згоди, суду не надано, оскільки не надано копію технічної документації на земельну ділянку.

У процесі розгляду справи, суд зберігаючи об'єктивність та неупередженість сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав щодо витребування доказів, а саме матеріалів, на підставі яких приймалося рішення Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 у частині передачі ОСОБА_3 у власність та користування земельних ділянок, разом з тим відповідна документація від ОСОБА_3, Житомирської міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області не надійшла, разом з повідомленням суду чому особи не мають можливість подати відповідний доказ.

Відповідно до ч. 1 та ч. 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Під час судового розгляду справи зі слів сторони позивача встановлено, що виконавцем замовлення виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 було КП «Житомирський міський центр земельних відносин», разом з тим позивачем не надано доказів звернення до підприємства з метою отримання необхідних доказів, клопотань про витребування доказів у вказаного підприємства до суду не подавалось.

Також слід зазначити, що порядок встановлення та відновлення меж земельних ділянок визначений Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010р. №376 зі змінами та доповненнями (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 16.06.2010р. за №391/17686), який набрав чинності з 01.01.2011 р.

Зокрема пунктами 4.1-4.5 цієї Інструкції визначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли перемістились або стали невиразними.

Закріплення відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками здійснюється відповідно до розділу ІІІ цієї Інструкції.

Виконавцем робіт встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) може бути юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою. Замовником зазначених робіт може виступати орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи зі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Фінансування робіт зі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками здійснюється за рахунок коштів державного бюджету України, місцевих бюджетів, коштів юридичних осіб, громадян та інших джерел, незаборонених законом.

Згідно п.2.1 Інструкції, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених відповідно до ст.186 ЗК України:

-технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у разі коли власнику (користувачу) земельної ділянки видано документ, що посвідчує право на земельну ділянку, без виносу меж такої ділянки в натурі (на місцевість) та закріплення їх межовими знаками:

-технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, у тому числі при поділі чи об'єднані земельних ділянок (частина перша та друга статті 56 Закону України «Про землеустрій») або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (частина 3 статті 56 закону України «Про землеустрій») при передачі земельної ділянки у власність (користування) із земель державної та комунальної власності, а також із земель приватної власності у разі зміни її меж або цільового призначення при поділі чи об'єднанні земельних ділянок перед заповненням бланка державного акта на право власності на земельну ділянку або бланка державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно пунктів 2.8,3.16 Інструкції технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) включає:

а) пояснювальну записку, яка містить опис місця розташування земельної ділянки, відомості про власника (користувача) земельної ділянки, відомості про виконавця (виконавців), реквізити відповідних ліцензій, необхідних для виконання робіт, відомості про власників (користувачів) суміжних земельних ділянок,стислий опис виконаних робіт;

б) технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

в) копію документа, що посвідчує фізичну особу, або копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи;

г) копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку;

д) матеріали польових топографо-геодезичних робіт;

е) план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

На бажання замовника замість плану меж земельної ділянки може складатися кадастровий план земельної ділянки;

є) перелік обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути;

ж) у разі необхідності документ, що підтверджує повноваження особи діяти від імені власника (користувача) земельної ділянки при встановленні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

з) акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання , який включається до документації із землеустрою після виконання робіт зі встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

При цьому витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Тобто, діючим законодавством детально встановлений порядок встановлення (відновлення) фактичних меж земельних ділянок.

З наведеного слідує, що позивачкою не надано доказів замовлення виготовлення виконання робіт із встановлення (відновлення, визначення) межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) у юридичної чи фізичної особи, яка має відповідну ліцензію на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт.

Згідно вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України, статті 16 ЦК України позивач має право самостійно визначати ефективний для себе спосіб захисту свого порушеного права, якщо такий спосіб захисту передбачено законом.

Разом з тим, звертаючись з вимогами щодо скасування рішення Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434, позивач не надає належних та допустимих доказів які доводили б обставини, на які вона посилається.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані по справі письмові докази, приймаючи до уваги заяви сторін по суті позову, керуючись вищенаведеними нормами законодавства України, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконними та скасування рішення Житомирської міської ради, визнання незаконним та скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання незаконним та скасування договору оренди земельної ділянки є необґрунтованим, не підтверджений належними доказами, а тому задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не було доведено будь-яких порушень земельного законодавства при винесені Житомирською міською радою рішення №434 від 30.11.2016 року у частині передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки згідно з її часткою у спільній власності 33/100 та надання в оренду земельної ділянки площею 0,0076 га терміном на 10 років по АДРЕСА_1, в м. Житомирі.

Враховуючи наведене та керуючись Законом України «Про оренду землі», ст.ст. 12, 116, 118, 120, 122-123, 134, 186-1 Земельного кодексу України, ст.ст. 16, 203, 215, 627, 792 Цивільного кодексу України, ст.ст. 6, 7, 10-13, 18, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 352-353 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконними та скасування рішення Житомирської міської ради, визнання незаконним та скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання незаконним та скасування договору оренди земельної ділянки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце перебування: АДРЕСА_1;

Відповідач: Житомирська міська рада, місцезнаходження: м. Житомир, майдан ім. С.П. Корольова, 4/2, ;

Відповідач: ОСОБА_3, місце перебування: АДРЕСА_1;

Треті особи: ОСОБА_7, місце перебування: АДРЕСА_1; ОСОБА_8, місце перебування: АДРЕСА_1.

Повний текст рішення складено 18.05.2018 року.

Суддя Н.В. Гумен