Справа № 642/5973/17
Провадження № 2/642/306/18
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

15 травня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Бородіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Буряковської К.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності, -

В С Т А Н О В И В:

24.11.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суд м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про припинення права власності в якій просить припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на частку у розмірі 7 відсотків(1/21), що складає площу 10,3 кв.м. житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Юмашев № 38 з виплатою йому грошової компенсації у розмірі 22534 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначила,що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 11.12.2010 року( свідоцтво про реєстрації шлюбу 1-ВЛ N0 150301, актовий запис №551).

24.11.2015 року їх шлюб розірвано відповідно до рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24.11.2015 року.

Під час шлюбу сторонами було придбане наступне нерухоме майно, а саме: 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Юмашева №38 - за договором купівлі-продажу від 10.04.2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №593.

Відповідно до п. 2 вказаного договору житловий будинок літ. «А-1» має житлову площу 148,4 кв.м., загальну площу 240,1 кв.м., а також надвірні будівлі та споруди : сарай.літ «Г», льох.літ. «К», вбиральня літ. «В», гараж з оглядовою ямою літ. «Ж», зливні ями №3,6, огорожа № 4,5.

10.04 2013 року при укладанні договори сторони визначили своє спільне майно як спільне часткове майно, а саме позивачу належить 1/5 частина будинку, а відповідачу 7/150 частин будинку.

У зв»язку із тим, що на теперішній час сторони не є подружжям, вважає неможливим спільне володіння та користування зазначеним будинком, приміщення будинку не можуть бути виділені відповідачу в натурі відповідно до його частки, яка є незначною, та вважає є всі підстави для припинення у спільній часковій власності частки ОСОБА_2 з відповідною грошовою компенсацією.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року відкрито провадження у справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України,Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2017 року цивільну після повторного авторозподілу прийнято та розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про припинення права власності, продовжено в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 30 січня 2018 року розгляд справи було відкладено у звязку з заявою позивача про відкладення судового засідання.

01.03.2018 року було відкладено судове засідання для надання доказів.

21.03.2018 року та 19.04.2018 за заявами щодо неможливості прибути у судові засідання позивача та її представника судові засідання були відкладені.

У наступне судове засідання позивач та її представник не з»явилися, про причини неявки не повідомили.

Суд розглядає справу у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що відсутні законні підстави припинення частки відповідача у спільній власності, посилаючись в тому числі на доводи викладені у відзиві поданим 20.12.2017 року. Відповідач ОСОБА_2 категорично зазначив що він не погоджується на виплату йому грошової компенсації, іншого житла він не має, а сума яку пропонує позивач у якості грошової компенсації не відповідає дійсній вартості та не дозволить йому придбати будь-яке інше житло.

Суд, вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 593 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали на праві власності 296/1200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою м. Харків, вулиця Юмашева, 38, в таких частинах : ОСОБА_1 1/5 частина будинку; ОСОБА_2 7/150 частин будинку.

Тобто, сторони є співвласниками житлового будинку літ. «А-1», що має житлову площу 148,4 кв.м., загальну площу 240,1 кв.м., а також надвірні будівлі та споруди : сарай.літ «Г», льох.літ. «К», вбиральня літ. «В», гараж з оглядовою ямою літ. «Ж», зливні ями №3,6, огорожа № 4,5.

Частинами 1, 2 та 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.317, 319 ЦК України).

При вирішенні спору суд виходить з того, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

За вимогами ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За правилами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому, статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

В частині 1 ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз»яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України, яка обов»язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Оцінюючи надані позивачем докази та встановлені судом обставини, суд вважає, що умови, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, є недоведеними.

Так, позивачем не надано доказів того, що долю відповідача неможливо виділити в натурі, оскільки експертне дослідження щодо можливих варіантів поділу будинку не проводилося та позивачем не було заявлене клопотання про проведення такого дослідження.

Посилання позивача на неможливість спільного володіння та користування будинком квартирою обґрунтовується розірванням шлюбу між сторонами. Проте, жодних обставин, які свідчать про те, що після розірвання шлюбу відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні будинком, позивачем не наведено та не доведено.

Посилання позивача на те, що сторони не є однією родиною, тому неможливе спільне користування спірним майном, не заслуговує на увагу, оскільки не впливає на можливість припинення права одного співвласників на частку у спільному майні. Стаття 365 ЦК України не передбачає таких підстав для припинення права на частку у спільному майні, як припинення шлюбних відносин.

Таким чином, позивач не надала доказів того, що спільне володіння і користування майном є неможливим, лише пославшись на це у своїй позовній заяві.

Суд не може погодитись з посиланням позивача на те, що частка відповідача у спільному майні є незначною.

Поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися виходячи з конкретних обставин справи. При цьому умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку.

Позивач звертаючись із позовом про припинення права відповідача на частку у спільному майні, жодним чином не обгрунтовує чи не завдасть таке припинення істотної шкоди відповідачу. Позивачем не надано доказів того, що відповідач забезпечений іншим житлом.

Як зазначив відповідач, він тривалий час вимушений проживати в найманих квартирах, маючи законне право проживати у спірному будинку.

Як вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.11.2017 року, відповідач не має ніякого іншого нерухомого майна.

Враховуючи, що внаслідок припинення права на частку у спільному будинку відповідач буде позбавлений житла, суд приходить до висновку, що припинення його права може завдати істотної шкоди його житловим інтересам гарантованим Конституцією України, оскільки він не має іншого постійного житла, що є недопустимим відповідно до вимог ст. 365 ЦК України.

Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Частина 2 ст. 365 ЦК України встановлює обов»язок попереднього внесення співвласниками-позивачами вартості частки на депозитний рахунок суду. Незважаючи на те, що цивільне законодавство не уточнює, коли саме має бути внесена грошова сума, проте в будь-якому випадку це має відбутися до прийняття рішення судом. Разом з тим, на час ухвалення даного судового рішення позивачем не надано доказів, що ним внесено вартість частки відповідача на депозитний рахунок суду.

Крім того, грошова компенсація власнику може бути надана тільки за його згодою, відповідач не надає такої згоди на отримання грошової компенсації. При цьому, відповідачем та його представником зазначено, що позивачем у позові взагалі невірно розраховано ані частку майна відповідача, ані вартість частки будинку.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 364, 365 ЦК України, неможливо припинити право на частку у спільний частковій власності без внесення грошових коштів на рахунок суду, без згоди співвласника на отримання грошової компенсації та без інших обов'язкових умов, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України. Так, в судовому засіданні не встановлено обставин, які дають суду достатні підстави для висновку, що спільне користування сторонами спірним нерухомим майном є неможливим, що частка відповідача у спільному майні є незначною та не може бути виділена в натурі, а також те що припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

На підставі зазначеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 13, 19, 56, 77-81, 141, 259, 263-265, 274, 268, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Ленінський районний суд м. Харкова до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.05.2018 року.

Суддя О.В. Бородіна