АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/7693/17 Номер провадження 22-ц/786/991/18Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М.., ОСОБА_2

секретар: Філоненко О.В.

за участю відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що, відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11.12.2012 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 5251,92 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому, відповідач свої зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 20.09.2017 року має заборгованість у сумі 12422,64 грн., яка складається з: 3973,01 грн. - заборгованості за кредитом, 1841,21 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 5561,20 грн. - заборгованості за пенею та комісією, 1047,22 грн. - штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

З урахуванням наведеного прохали стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2018 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач, представник якого, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів скарги зазначають, що не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення є підставою для застосування положень ст.1048 ЦК України, а саме визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Вказують, що, відповідно до вимог чинного законодавства України, до діючих правовідносин позовна давність може бути застосована лише до тієї частини вимог, які виходять за її межі, а до вимог, які охоплюються нею позовна давність застосуванню не підлягає.

Зазначають, що, оскільки відповідач заявляв про застосування до даних правовідносин позовної давності, то він повинен був надати суду розрахунок суми яка підлягає до стягнення у межах такого строку, або клопотати до суду про здійснення ним такого розрахунку чи Банком. Проте, ОСОБА_3 таких, дій не винив, відповідного розрахунку матеріали справи не містять.

У судовому засіданні відповідач апеляційну скаргу не визнав, прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.03.2011 року відповідачем ОСОБА_3 було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.6).

Відповідно до змісту вказаної заяви відповідач ознайомився і погодився з Умовами кредитування, які були йому надані для ознайомлення в письмовій формі, своїм підписом він підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку та висловив згоду з тим, що дана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком кредитний договір про надання банківських послуг.

Також, згідно укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11.12.2012 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 5251,92 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7).

Проте, ОСОБА_3 належним чином зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 20.09.2017 року утворилася заборгованість в сумі 12422,64 грн., яка складається з:

-3973,01 грн. - заборгованості за кредитом,

-1841,21 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом,

-5561,20 грн. - заборгованості за пенею та комісією,

-1047,22 грн. - штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди (а.с.5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що на час звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з вказаним позовом сплинув строк позовної давності за вимогами до ОСОБА_3, при цьому поважних причин її пропуску під час розгляду справи не встановлено, а Умови, в яких встановлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та, відповідно, письмовою угодою сторін про збільшення строку позовної давності.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обовязковим до його виконання.

Згідно вимог чинного законодавства України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання (ст.ст.526, 527, 530 ЦК України).

У відповідності до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання.

Частинами 1,4 ст.631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦКУ).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст.259 ЦКУ).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За приписом ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

З матеріалів справи вбачається, що Кредитний договір №б/н між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено 11.12.2012 року. При цьому, з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду звернулось 03.10.2017 року (а.с.3-4).

Також, згідно Розрахунку заборгованості за договором №б/н від 11.12.2012 року, кредитні кошти відповідачем було отримано 11.12.2012 року та 22.03.2013 року здійснено платіж на погашення суми заборгованості в розмірі 462,07 грн. (а.с.5), проте, з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду звернулось 03.10.2017 року (а.с.3-4), тобто поза межами визначеного законом трирічного строку позовної давності.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Судом установлено, що у даній справі між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви позичальника, у якій вказано, що вона разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком кредитний договір про надання банківських послуг.

Як убачається з п.1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності відносно вимог Банку по поверненню кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років (а.с.7-30).

Проте, зазначені Умови, надані Банком, як додаток до позову, не містять підпису відповідача. При цьому, матеріалами справи не встановлено на підставі належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобовязання відповідач щодо встановлення подовженого строку позовної давності відносно вимог Банку по поверненню кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки пені, штрафів, витрат Банку, а саме на строк 50 років.

З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні в суді першої інстанції прохав застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, який за загальним правом статті 257 ЦК України встановлено у три роки,при цьому Банком не вказано на жодні обставини поважності пропуску такого строку, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для відмови в позові у звязку з пропуском ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення є підставою для застосування положень ст.1048 ЦК України, а саме визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, є безпідставними, оскільки положення даної статті не можуть застосовуватися після спливу строку позовної давності.

Так, відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

(Зазначена вище позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року №6-160цс14, яка, відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язкової для всіх судів України).

Посилання апелянта стосовно того, що, оскільки відповідач заявляв про застосування до даних правовідносин позовної давності, то він повинен був надати суду розрахунок суми, яка підлягає до стягнення у межах такого строку, є необгрунтованим, оскільки з написаної ОСОБА_3 заяви від 30.01.2018 року (а.с.39) вбачається, що він в повному обсязі заперечував проти позову, а тому не зобовязаний доводити розмір заборгованості, який на думку банку, охоплений строком позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та обєктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»,- залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ: /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_2

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1