№ 336/5432/17
Пр..№ 2/336/256/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Палубінської К.М.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської Ради про визнання права власності на будинок та надвірні споруди у порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 26.09.2017 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Його батько ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті батька залишився будинок АДРЕСА_2 з господарськими спорудами, для будівництва якого 22.01.1955 р. з батьком було укладено договір на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, 08.12.1953 р. прийнято рішення про надання земельної ділянки площею 579 кв.м. для будівництва житлового будинку та 13.10.1960 р. будинок прийнято в експлуатацію.

На день смерті, зі ОСОБА_2 проживала його дружина (мати позивача) ОСОБА_3, яка була зареєстрована за вказаною адресою з 13.11.1985 р.

Оскільки ОСОБА_3 на час відкриття спадщини мешкала разом зі ОСОБА_2, від спадшини не відмовлялась, вона вважається такою, що прийняла спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

У встановлений законодавством строк він звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Ребро О.П. з заявою про прийняття спадщини.

31.05.2017 р. нотаріусом було направлено до ТОВ «ЗМБТІ» запит на отримання інформації щодо реєстрації права власності на спадкове майно.

Листом від 02.06.2017 р. ТОВ «ЗМТБІ» повідомило, що в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 відсутні правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності на будинок.

На момент створення домоволодіння в цілому у 1960 р. законодавством не було передбачено обов'язкової реєстрації прав власності на нерухоме майно, а тому домоволодіння набуте ОСОБА_2 у власність з дотриманням встановленого порядку набуття. Спадкодавець мав усі права і ніс усі обов'язки власника будинку, підтримував його у придатному для користування та проживання стані, сплачував всі необхідні платежі. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, позасудовим шляхом встановити факт володіння будинком ОСОБА_2 неможливо у зв'язку з його смертю.

Оскільки ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті чоловіка, то позивач успадкував житловий будинок за заповітом.

Брати ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовились від прийняття спадщини на його користь.

Посилаючись на ст.328, 1268 ЦК України, ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок та господарські споруди АДРЕСА_2, після смерті спадкодавця ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, яка прийняла спадщину після чоловіка ОСОБА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою судді Карабак Л.Г. від 28.09.2017 р. відкрито провадження та призначено судове засідання на 09.11.2017 р. Розгляд справи неодноразово відкладався, востаннє на 07.02.2018 р.

12.01.2018 р. справа прийнята до провадження суддею Дмитрюк О.В.

07.02.2018 р. розгляд справи відкладено на 21.03.2018 р. у зв'язку відпусткою судді.

21.03.2018 р. розгляд справи відкладено на 18.04.2018 р. у зв'язку з неявкою всіх учасників судового розгляду на підставі п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України.

18.04.2018 р. розгляд справи відкладено на 21.05.2018 р. для витребування додаткових доказів на підставі п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України.

Представник позивача направила до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позов підтримує, просить задовольнити.

Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти вимог позивача не заперечує (а.с.92).

Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представників сторін, суд вважає, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22.01.1955 р. ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку було надано земельну ділянку площею 579 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3, про щосвідчить договір на право побудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою (а.с.16-17).

08.12.1953 р. прийнято рішення про надання земельної ділянки за вказаною адресою ОСОБА_2 (а.с.15).

13.10.1960 р. будинок АДРЕСА_2 прийнятий в експлуатацію (а.с.12-13).

З довідки ТОВ ЗМБТІ від 02.06.2017 р. (а.с.18), судом встановлено, що за матеріалами інвентаризаційної справи житловий будинок АДРЕСА_2 мав стару адресу - АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56., Тимчасове положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

З наведеного вище, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 у встановленому законом порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 помер (а.с.8).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_2

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_2 були його дружина ОСОБА_3 (а.с.7) та сини ОСОБА_1 - позивач (а.с.10), ОСОБА_5 (а.с.94) і ОСОБА_6 (а.с.91).

З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 спадкоємці не звертались, спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с.37, 40, 41).

ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після смерті чоловіка, постійно проживала разом з ним, що підтверджується відміткою про реєстрацію (а.с.6 зв.), володіла та управляла спадковим майном, про що свідчить також розпорядження Шевченківської районної адміністрації від грудня 2003 р., згідно якого ОСОБА_3 зверталась з заявою про оформлення документів на господарські будівлі за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).

Ст.. 529 ЦК України (в редакції 1963 р.) передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно ст.548 (в ред..1963 р.) для придбання спадщини необхідно, що спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК України (в ред.1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

З наведено вище, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3, як спадкоємець першої черги, прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_2, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, і спадщина у вигляді спірного житлового будинку належала їй з часу відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла (а.с.9).

08.05.2002 р. ОСОБА_3 склала заповіт (а.с.11, 39), який був посвідчений заступником голови Зеленогаївської сільської Ради народних депутатів Веселівського району Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 58, яким ОСОБА_3 все її майно, де б воно не знаходилось та в чому б воно не виражалось, а також усе те, що буде належати їй після смерті заповіла ОСОБА_1

24.05.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Ребро О.П. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

Спадкоємці першої черги - сини спадкодавці ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подали заяви про те, що не претендують на отримання обов'язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_7

Постановою нотаріуса Ребро О.П. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю у спадкодавця документів, які підтверджують його право власності на спадкове майно.

Вищевикладене підтверджено матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 (а.с.77-145).

Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Ч.1 ст.1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Враховуючи, що ОСОБА_1, як спадкоємець за заповітом, подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, що успадкувала спірний житловий будинок після смерті чоловіка ОСОБА_2, суд задовольняє позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на житловий будинок АДРЕСА_2

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (представник позивача - ОСОБА_8) до Запорізької міської Ради про визнання права власності на будинок та надвірні споруди у порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) право власності на житловий будинок та господарські споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Дмитрюк