Провадження № 22-ц/780/2199/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 24.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 травня 2018 року апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Журби С.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу справиза апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів дарування, скасування запису про державну реєстрацію права спільної часткової власності, визнання права на частку у праві власності,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів дарування, скасування запису про державну реєстрацію права спільної часткової власності, визнання права на частку у праві власності.

Позовна заява мотивована тим, що він, його син ОСОБА_4 та ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу квартири від 20 грудня 1996 року придбали у спільну часткову власність без визначення часток квартиру № АДРЕСА_1 за 12 900 грн. Зазначав, що у вказаному договорі не визначено розміру часток учасників спільної власності у квартирі та він не містить положень про те, що сторони виходили з рівності часток у праві спільної часткової власності, а тому позивач вважав, що розмір частки кожного з учасників спільної власності визначається ступенем його участі працею й коштами у придбанні квартири. Вказував, що він витратив на придбання разом із відповідачами вказаної вище квартири особисті кошти у розмірі 10 400 грн., які він отримав від продажу належної йому на праві власності квартири №АДРЕСА_2 відповідно до договору купівлі - продажу від 20 грудня 1996 року. Тому, на думку позивача, його частка у праві власності на спірну квартиру становить 81/100.

Також позивач зазначав, що 03 серпня 2015 року він згідно договору дарування частини квартири подарував своєму сину ОСОБА_4 1/3 частину спірної квартири № АДРЕСА_3, який 10 вересня 2015 року на підставі договору дарування частини квартири подарував 2/3 частини цієї квартири відповідачу ОСОБА_3 Вказував, що відчужена ним 1/3 частина спірної квартири не була визначена ні договором між учасниками спільної часткової власності, ні у судовому порядку, а тому вважав, що оспорюваний договір дарування частини квартири від 03 вересня 2015 року не відповідає вимогами закону та підлягає визнанню недійсним. Оскільки укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір дарування частини квартири від 10 вересня 2015 року також не відповідає вимогам закону та пов'язаний із договором дарування частини квартири від 03 вересня 2015 року, то позивач вважав, що вказаний договорів дарування від 10 вересня 2015 року також підлягає визнанню недійним.

З урахування наведеного, позивач просив визнати недійсним договір дарування частини квартири від 03 вересня 2015 року, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 1/3 частини квартири № АДРЕСА_3, визнати недійсним договір дарування частини квартири від 10 вересня 2015 року, за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 2/3 частини квартири №АДРЕСА_3, скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_3 на 2/3 частки у праві спільної часткової власності на вищезазначену квартиру, визнати за позивачем право на 81/100 частки спірної квартири.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду від 04 грудня 2017 року про накладення арешту на квартиру №АДРЕСА_4.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони придбали у спільну сумісну власність квартиру №АДРЕСА_5 згідно договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 1996 року, яким не визначено їх частки у майні та спору щодо розміру часток між ними не було. Позивач подарував належну йому частку квартири, яку визначив у розмірі 1/3, виходячи із рівності часток співвласників майна, про що інші співвласники майна не заперечували. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договір дарування частини квартири недійсними, скасування запису про державну реєстрацію права спільної часткової власності та визнання права на частку у праві власності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування і скасування запису про державну реєстрацію права спільної часткової власності таухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити ці позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, щосуд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що відповідачі не надали суду доказів належності їм договору купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_6, укладеного 20 грудня 1996 року. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач відчужив належну йому 1/3 частину квартири, виходячи із рівності часток, оскільки у договорі купівлі-продажу квартири від 20 грудня 1996 року частки сторін не визначені. Тому позивач вважає, що розмір частки кожного з учасників спільної власності визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що відчужена ним 1/3 частина квартири не була визначена ні договором між учасниками спільної часткової власності, ні у судовому порядку, а тому, на його думку, наявні підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування частини квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та ухвалене судом з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є необґрунтованим та не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення його позову. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права на частку у праві власностіапеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого рішення суду першої інстанції в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 18 лютого 2009 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 11 липня 2009 року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.10-11).

20 грудня 1996 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі - продажу придбали у спільну власність, без визначення часток, квартиру №АДРЕСА_1 за 12 900 грн. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №12874 (а.с.9).

Відповідно до ч.2 ст.112 ЦК України 1963 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Тобто, придбання сторонами квартири на праві спільної власності без визначення часток ґрунтується на вимогах закону, який діяв на час укладення договору.

Також судом першої інстанції встановлено, що 03 вересня 2015 року ОСОБА_2 за договором дарування частини квартири подарував ОСОБА_4 належну йому 1/3 частину квартири № АДРЕСА_5. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №1-2173 (а.с.7).

10 вересня 2015 року ОСОБА_4 за договором дарування частини квартири подарував ОСОБА_3 2/3 частини квартири № АДРЕСА_3. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №1-2209 (а.с.8).

Обґрунтовуючи вимоги позову про визнання оспорюваних договорів дарування частини квартири недійсними, ОСОБА_2 зазначав, що подарована ним 1/3 частина квартири не була визначена ні договором між учасниками спільної часткової власності, ні у судовому порядку, а тому вважав, що оспорюваний договір дарування частини квартири від 03 вересня 2015 року не відповідає вимогами закону та підлягає визнанню недійсним. Оскільки укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір дарування частини квартири від 10 вересня 2015 року не відповідає вимогам закону та пов'язаний із договором дарування частини квартири від 03 вересня 2015 року, то позивач вважав, що вказаний договорів дарування від 10 вересня 2015 року також підлягає визнанню недійним.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч.1 ст. 203, ч.1 ст.215 ЦК України).

Згідно з ч.2 та ч.3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст.15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 2, 4, 18, 265 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв'язку з його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.1 ст.370 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч.2 ст.370 ЦК України).

По справі встановлено, що 03 вересня 2015 року ОСОБА_2 за договором дарування частини квартири подарував ОСОБА_4 належну йому 1/3 частину квартири № АДРЕСА_5.

10 вересня 2015 року ОСОБА_4 за договором дарування частини квартири подарував ОСОБА_3 2/3 частини квартири № АДРЕСА_3.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач, подарувавши за договором дарування 1/3 частину квартири, сам виходив із рівності часток співвласників у праві спільної власності, про що інші співвласники майна не заперечували, що свідчить про існування домовленості між ними відповідно до ч.1 ст.370 ЦК України.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що відчужена позивачем 1/3 частина квартири не була визначена ні договором між учасниками спільної часткової власності, ні у судовому порядку, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Та обставина, що в день придбання спірної квартири (20 грудня 1996 року) позивач згідно договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 1996 року відчужив належну йому на праві власності квартиру № АДРЕСА_7 за ціною 10 400 грн. (а.с.12), не свідчить про те, що він володів більшою частиною спірної квартири, ніж 1/3, оскільки судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 1996 року відповідач ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та імені малолітнього сина ОСОБА_4 також відчужила згідно договору купівлі-продажу належну їм на праві власності квартиру №АДРЕСА_8 за ціною 11 600 грн. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області та зареєстрований в реєстрі за №12871 (а.с.57), якому суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Заперечуючи проти укладання відповідачами договору купівлі-продажу квартири №АДРЕСА_9, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та імені малолітнього сина ОСОБА_4, не укладала цей договір купівлі-продажу від 20 грудня 1996 року.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не надали суду доказів належності їм договору купівлі-продажу від 20 грудня 1996 року квартири № АДРЕСА_10, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

При цьому колегія суддів враховує, що позивачем на надано суду будь-яких доказів того, що він витратив на придбання спірної квартири саме всі особисті кошти у розмірі 10 400 грн., які він отримав від продажу належної йому на праві власності квартири №АДРЕСА_11.

Таким чином, належним чином оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність порушень у звязку з вчиненням оспорюваних договорів дарування прав чи охоронюваних інтересів позивача, а тому правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними, а позовні вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права спільної часткової власності є похідними від позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Колегія суддів не приймає до уваги подані представником відповідачів до суду апеляційної інстанції експертний висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/526-а від 02 травня 2018 року та експертний висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/526-а/2 від 02 травня 2018 року, оскільки вони не були предметом дослідження у суді першої інстанції та представником відповідачів не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді