Справа № 182/1946/15-ц
Провадження № 2/0182/506/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21.05.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді - Рунчевої О.В., секретаря - Нагаєвої Н.О., за участю представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4, відповідача - ОСОБА_5, представника відповідача - ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, третя особа: Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_13 про визнання протиправним рішення, визнання недійсним договору міни,-

В С Т А Н О В И В:

25 березня 2015 року позивач звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, третя особа: Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_13 Володимирівна про визнання протиправним рішення, визнання недійсним договору міни (том 1, а.с. 2-4) та просить суд:

- поновити строк позовної давності;

- визнати протиправним рішення виконкому Нікопольської міської ради №209/8 від 16 квітня 1997 року;

- скасувати рішення виконкому Нікопольської міської ради № 209/8 від 16 квітня 1997 року;

- визнати недійсним Договір міни серія ААЕ № 283822 від 29 травня 1997 року з моменту укладення, а саме з 29 травня 1997 року;

- переселити сторони по справі у житлові приміщення, які вони займали до укладення Договору міни, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 на 8/13 частини двокімнатної квартири за № 26 будинку 24 по вулиці Невського у м. Нікополі, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в трикімнатну квартиру за № 79 будинку 18 по вулиці Дружби у місті Нікополі.

В обґрунтування позову послалась на те, що про свої порушені права дізналась тільки 07 серпня 2014 року з відповіді управління комунального майна стосовно приватизації квартири АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Нікопольської міської ради № 209/8 від 16 квітня 1997 року було дозволено обмін приватизованої 3 кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_9 від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1 на інше житло.

Зазначене рішення вважає таким, що винесено на фальсифікованих документах, оскільки ОСОБА_9 та неповнолітня - ОСОБА_8 ніколи не проживали в ІНФОРМАЦІЯ_2 та не придбавали її. Акт обстеження житлово-побутових умов було складено представниками ЖРЕО-3 м. Нікополя, які не мали право складати такий акт. До того ж заяву на обмін було подано з трикімнатної квартири на одно і двокімнатну квартиру за адресою вул. Шевченка, буд. 112 а, кв. 15, однак ця квартира придбана не була і фактично трикімнатну квартиру було обміняно на 8/13 частин квартири АДРЕСА_3, яка належала сім'ї ОСОБА_12. Фактично дозволивши обмін на житло значно менше займаного, що суперечить нормам житлової площі та не відповідає меті, що обмін здійснено для поліпшення житлових умов. Також ОСОБА_9 два рази приймала участь у приватизації двох квартир, що є грубим порушенням чинного законодавства. Оскільки обмін було проведено з грубим порушенням вимог законодавства, то договір міни слід визнати недійсним з моменту його укладення та переселити сторони в приміщення, які вони раніше займали.

15 серпня 2017 року від відповідача ОСОБА_15 на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву ОСОБА_7 (том 3, а.с. 40-42), згідно яких просить відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі, мотивуючи ти, що позивачем не зазначено жодних правових підстав для визнання рішення виконкому Нікопольської міської ради №209/8 від 16 квітня 1997 року протиправним та скасованим, а договір міни від 29 травня 2007 року - недійсним.

26 вересня 2017 року від відповідача ОСОБА_16 на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву ОСОБА_7 ( том 3, а.с. 67-68), згідно яких просить відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі, мотивуючи тим, що позивачем не зазначено жодних правових підстав для визнання рішення виконкому Нікопольської міської ради №209/8 від 16 квітня 1997 року протиправним та скасованим, а договір міни від 29 травня 2007 року - недійсним. Також зазначив, що з моменту нотаріального посвідчення договору міни пройшло більше двадцяти років. З 1997 року по теперішній час його родина зареєстрована та мешкає у квартирі АДРЕСА_4, а позивач з 1997 року зареєстрована та мешкає за адресою : АДРЕСА_5. Крім того зазначив, що договір міни від 29 травня 1997 року не може бути визнаний недійсним, оскільки одна із сторін, яка його уклала ОСОБА_17 помер 03 липня 2003 року та змінилися власники за адресою АДРЕСА_6.

15 січня 2018 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_10 надійшли заперечення на позовну заяву ОСОБА_7 (том 3, а.с. 129-132), згідно яких просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю, оскільки договір міни, укладений 29 травня 1997 року відповідає умовам дійсності правочину та ОСОБА_18 обстеження умов неповнолітньої на той час, дитини- Єфімцевої А.І. відповідає нормам діючого на той час законодавства.

З огляду на пункт 1 Розділу 6 Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - Закон № 2147- VIII), цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Постановою Пленуму Верховного Суду від 30 листопада 2017 № 2 днем початку роботи Верховного Суду визначено 15 грудня 2017 року.

Відповідно до пункту 9 частини першої Розділу ХІII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VІІІ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже після набрання чинності Законом № 2147-VІІІ справа розглядається за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити.

Представник виконавчого комітету Нікопольської міської ради ОСОБА_3 проти позову заперечувала та просила у його задоволенні відмовити, оскільки рішення виконкому законне, не порушує прав позивача, вимоги безпідставні, надумані та необґрунтовані, позивач не могла не знати про обмін, оскільки сама переселилась і до цих пір претензій в неї не було.

Представник відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 ОСОБА_4 проти позову заперечував, вважає, що вимоги безпідставні та надумані, при укладенні договору міни права позивача не були порушені.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 проти позову заперечувала та просила суд у його задоволенні відмовити, оскільки обставини зазначені в позові є безпідставними, договір міни укладався добровільно, в належній формі, всі розуміли значення своїх дій, після укладення договору переселились та до цього часу проживають в квартирах.

Відповідача ОСОБА_11 визнано судом недієздатним, опікуном є ОСОБА_5, яка як законний представник проти позову заперечувала та просила суд відмовити позивачу( а.с.95-96, том 1).

Відповідачі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у судове засідання не зявилися, були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі.

Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_13 у судове засідання не зявилася, надала на адресу суду заяву, згідно якої просила суд розглянути справу за її відсутності (а.с. 197, том 3).

Заслухавши сторони, представників сторін, свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що 29 травня 1997 року було укладено договір міни 8/13 частин квартири АДРЕСА_3 від імені ОСОБА_11Л, яка діяла за себе та як законний представник неповнолітніх дітей ОСОБА_22, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 на квартиру АДРЕСА_7, яка належала порівно ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_9 та неповнолітній, на той час ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_6 ( а.с. 8, том 1).

Для укладення договору міни нотаріусу сторонами було надано Рішення виконкому Нікопольської міської ради №209/11 від 16 квітня 1997 року „Про дозвіл на обмін приватизованої квартири від імені неповнолітніх ОСОБА_18, ОСОБА_11, ОСОБА_11 та Рішення виконкому Нікопольської міської ради № 209/8 від 16 квітня 1997 року „Про дозвіл на обмін приватизованої квартири від імені неповнолітньої ОСОБА_8 ( а.с. 6 зворот, 32,33, том 1), правовстановлюючі документи на вказані квартири, свідоцтва про власність на житло на обидві квартири ( а.с.11,26,34, том 1), довідки-характеристики Нікопольського МБТІ та копії свідоцтв про народження неповнолітніх дітей ( а.с.26, том 1), ( а.с.166-180, том 1).

На підставі договору міни від 29 травня 1997 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_5, ОСОБА_18, ОСОБА_11, ОСОБА_11 (а.с.26, том 1).

На підставі договору міни від 29 травня 1997 року право власності на 8/13 частин квартири № 26 у буд. 24 по по вул. Невського у м. Нікополі було зареєстровано за ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_9, ОСОБА_8 ( а.с.26, том 1).

На підставі договору дарування від 25 січня 2006 року №122 інші 5/13 частин квартири № 26 у буд. 24 по по вул. Невського у м. Нікополі також було зареєстровано за ОСОБА_7 ( а.с.27, том 1, а.с. 38, том 3).

ОСОБА_17 помер 03 липня 2003 року ( а.с.199, том 1), однак право власності на підставі договору міни від 29 травня 1997 року за ним залишається зареєстрованим.

Після укладення договору міни ОСОБА_5 та її неповнолітні, на той момент, діти ОСОБА_23, ОСОБА_11, ОСОБА_11 переселились в квартиру АДРЕСА_7.

Позивач ОСОБА_7 переселилась до квартири АДРЕСА_3 та зареєструвалась в квартирі 26 червня 1997 року( а.с.5 зворот, том 1, а.с. 57, том 3).

ОСОБА_9 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_7 з 26 червня 1997 року ( а.с.58, том 3 ), а ОСОБА_8 з 12 квітня 2007 року ( а.с.56, том 3).

Відповідно до п.4 ЦК України передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав та обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оспорюване позивачем рішення виконкому Нікопольської міської ради №209/8 прийнято 16 квітня 1997 року «Про дозвіл на обмін приватизованої квартири від імені неповнолітньої ОСОБА_8І.».

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо визнання протиправним зазначене рішення та його скасування через порушення прав неповнолітньої на той час ОСОБА_8, яка є на даний час досягла повноліття та є відповідачем по справі, однак не зазначає які саме її права, свободи чи інтереси порушені цим рішенням. Також обставини на які посилається ОСОБА_7 стосуються внутрішніх відносин і домовленості між батьками дитини та самими співвласниками квартири ОСОБА_7, а тому зазначені позивачем підстави для визнання протиправним та скасування рішення виконкому №209/8 від 16 квітня 1997 року не ґрунтуються на нормах права.

Оскільки договір міни укладено 29 травня 1997 року, то до спірних правовідносин слід застосувати ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 241 ЦК (1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

Статтею 242 ЦК (1963 року) передбачено, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Як вбачається з пояснень представників позивача, позивач ОСОБА_7 після укладення договору міни одразу переїхала до квартири АДРЕСА_3, в червні 1997 року зареєструвалась в квартирі та постійно там проживає, сплачує комунальні платежі та до суду звернулась з позовом про визнання недійсним договору міни, посилаючись на порушення норм ЖК при обміні, порушення прав неповнолітньої, оскільки при обміні не поліпшені умови дитини, та на порушення законодавства при приватизації відповідачем ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_8.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача зводяться до оспорювання набутих прав власності відповідачів у 1997 році, при цьому не зазначаючи, які норми матеріального права, що діяли на момент укладення договору міни, порушені.

Як вбачається з встановлених судом обставин, позивач особисто укладала договір міни 29 травня 1997 року, зареєструвалася у квартирі у встановленому законом порядку, переїхала до квартири та проживає в ній після обміну більше двадцяти років.

Статтею 48 ЦК (1963 року) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними у п. 5 постанови "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" № 3 від 28 квітня 1978 року, за правилами ст. 48 ЦК (1963 року) угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК). У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Суд, аналізуючи надані докази у їх сукупності приходить до висновку що позов задоволенню не підлягає у звязку з його безпідставністю, оскільки позивачем не зазначено жодної обставини, передбаченою законом вважати, що договір міни укладений між позивачем та відповідачами був проведений з грубим порушенням вимог законодавства. При цьому, сама позивач визнала, що вона проживала і проживає у ІНФОРМАЦІЯ_7, яку придбала за договором міни.

Суд, також приймає до уваги доводи відповідачів про те, що ОСОБА_7 своєчасно не використала своє право звернутися з даним позовом до суду виходячі з наступного.

Згідно п. 6 Перехідних положень ЦК України "Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом".

Оскільки договір міни був укладений 29 травня 1997 року, то в даному випадку слід застосувався загальний строк позовної давності в три роки (ст. 71 ЦК УРСР 1963 року), так як на момент набрання чинності ЦК України (на 1 січня 2004 року) строк позовної давності закінчився.

Відповідно до ст. 71 ЦК (1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 74 ЦК (1963 року) визначено, що вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Стаття 75 ЦК (1963 року) передбачає, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦК (1963 року) передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Стаття 80 ЦК (1963 року) визначає, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позивач зазначає, що вона дізналась про порушення своїх прав лише 07 серпня 2014 року, коли довідалась з відповіді управління комунального майна, що відповідач не придбала квартиру АДРЕСА_9 ( а.с.6), а тому вважає, що строки позовної давності пропущені нею з поважних причин.

Як вбачається з встановлених судом обставин, позивач особисто укладала договір міни 29 травня 1997 року, переїхала до квартири та проживає в ній після обміну більше 20 років, у звязку з чим, суд не приймає доводи позивача ОСОБА_7 та її представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про те, що вона ОСОБА_7 пропустила строк звернення до суду з позовом про визнання протиправним рішення, визнання недійсним договору міни з поважних причин, оскільки суд вважає їх не доведеними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Так як позивачу у задоволенні позову відмовлено повністю, то не підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача сплачений нею судовий збір, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 48, , 71, 76, 80, 241, 242 ЦК (1963 року), ст. ст. 12, 13, 79, 81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_7 до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, третя особа: Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_13 про визнання протиправним рішення, визнання недійсним договору міни - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг) або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст судового рішення складений 30 травня 2018 року.

Суддя: ОСОБА_24