Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 757/7198/14-ц

провадження № 61-5257св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), ЖуравельВ. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 4»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у складі колегії суддів Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ТОВ «Рада 4» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1. Вказаний будинок обслуговується ТОВ «Рада 4» як житлово-експлуатаційною організацією.

Зазначає, що 12 липня 2001 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Рада» Корпорації «Позняки-жил-буд», правонаступником якого є ТОВ «Рада 4», було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території даного будинку. У зв'язку з неналежним виконанням умов вказаного договору у відповідача станом на жовтень 2014 року утворилася заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг, яка з урахуванням статті 625 ЦК України підлягає стягненню.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року у складі судді Цокол Л. І. у задоволенні позову ТОВ «Рада 4» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за період з 2010 року по березень 2014 року відповідачем оплата за житлово-комунальні послуги, включаючи експлуатаційні витрати та опалення, проведена у повному обсязі, а жодних доказів про надання позивачем додаткових послуг, їх перелік та отримання споживачем суду не надано, у зв'язку з чим підстав для задоволення позову немає.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Рада 4» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача 3039,20 грн заборгованості за житлово-комунальні послуги, 304,21 грн інфляційних втрат, 268,97 грн три проценти річних, 511,56 грн судового збору, що разом складає 4123,94 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року виправлено арифметичну помилку у резолютивній частині рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року, зазначивши, що з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Рада 4» підлягає стягненню 209,72 грн три проценти річних, а тому загальна заборгованість складає 4064,69 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачем не у повному розмірі оплачуються витрати на утримання будинку та прибудинкової території та протягом спірного періоду з 2010 року по березень 2014 року вона сплачувала послуги за централізоване опалення не у повному обсязі, що суперечить розпорядженням КМДА, а із жовтня 2011 року оплата вносилася на власний розсуд, а також, що у порушення умов укладеного між сторонами договору відповідач не здійснювала оплату за додаткові послуги, а доказів на підтвердження не надання вказаних послуг відповідач у передбаченому законом порядку суду не надала.

Апеляційний суд, застосувавши строк позовної давності, з урахуванням установленого дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за житлово-комунальні послуги з лютого 2011 року по жовтень 2014 року у розмірі 3039,20 грн. Оскільки між сторонами існують грошові зобов'язання, які відповідачем порушуються, наявна заборгованість підлягає сплаті з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних (частина друга статті 625 ЦК України).

08 грудня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року і залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києві від 31 березня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом під час відкриття апеляційного провадження було порушено норми процесуального права, зокрема, позивачу безпідставно поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Крім того, апеляційний суд у своєму рішенні переоцінив надані суду першої інстанції докази, що знаходиться поза межами повноважень апеляційного суду та вийшов за межі позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

27 січня 2017 року до суду надійшло заперечення ТОВ «Рада 4» на касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в яких просить залишити без змін рішення апеляційного суду, а касаційну скаргу відхилити. Вказує, що апеляційним судом правильно встановлено фактичні обставини справи, а оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідних положеннь» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди встановили, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 09 серпня 2001 року.

12 липня 2001 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Рада» Корпорації «Позняки-жил-буд», правонаступником якого є ТОВ «Рада 4», було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території (далі - Договір), предметом якого є забезпечення позивачем обслуговування та поточного ремонту житлового будинку та прибудинкової території за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до пунктів 2.2.2, 2.2.4 Договору ОСОБА_4 зобов'язувалась дотримуватись вимог «Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій»; сплачувати фактичну вартість отриманих комунальних послуг.

Відповідач у порушення умов Договору, користуючись усіма житлово-комунальними послугами, наданими відповідачем, оплачувала їх не у повному обсязі, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на жовтень 2014 року становить 11 908,30 грн.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Апеляційний суд правильно встановив, що у відповідача наявна заборгованість за експлуатаційні послуги у зв'язку з порушенням встановлених Розпорядженнями Київської міської державної адміністрації «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води» та внесення плати за централізоване опалення не у повному обсязі, та тільки в опалювальний сезон, а з жовтня 2011 року - на власний розсуд, а також, що оплата за додаткові послуги відповідно до пункту 2.2.12 Договору від 12 липня 2001 року відповідачем з жовтня 2003 року взагалі не вносилася.

За таких обставин апеляційний суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за житлово-комунальні послуги на користь ТОВ «Рада 4».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З урахуванням заяви ОСОБА_5 про застосування строків позовної давності та вищевказаних вимог стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з розрахунком заборгованості, наданим ТОВ «Рада 4», апеляційним судом здійснено в межах строку позовної давності.

Крім того, частиною другою статті 31 ЦПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 14 жовтня 2014 року ТОВ «Рада 4» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість станом на жовтень 2014 року, вказані вимоги відповідають нормі частини другій статті 31 ЦПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тому правомірно задоволені позовні вимоги за період з лютого 2011 року по жовтень 2014 року.

Апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства та з урахуванням статей 257, 267 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ТОВ «Рада 4» та стягнення на його користь з ОСОБА_4 заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 3039,20 грн в межах строку позовної давності з лютого 2011 року по жовтень 2014 року, а також 304,21 грн - інфляційних нарахувань та 209,72 грн - трьох процентів річних.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно поновив позивачу строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд встановив, що повний текст оскаржуваного рішення ТОВ «Рада 4» отримало 25 квітня 2016 року та у передбачений законом строк 05 травня 2016 року подало апеляційну скаргу.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно стягнув з відповідача оплату додаткових послуг у розмірі 1735,20 грн, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не надала суду належних і допустимих доказів того, що позивач не надавав додаткову послуги передбачені пунктом 2.2.12 Договору.

Аргументи касаційної скарги щодо того, що ТОВ «Рада 4» є неналежним позивачем у справі, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції, і висновки суду щодо цього ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та їх незгоди з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що в силу статті 400 ЦПК України не входить до повноважень касаційного суду.

Підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду у передбаченому статтями 411, 412 ЦПК України порядку немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. І. Крат

В. П.Курило