Постанова

Іменем України

24 травня 2018 року

м. Київ

справа № 758/6323/17

провадження № 61-1789св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року у складі судді: Махлай Л. Д. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року у складі судді: Желепа О. В.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись із цією ухвалою суду, 06 листопада 2017 року ОСОБА_4, через представника ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала мотивована тим, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану через представника ОСОБА_5 відхилено, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року залишено без змін. Таким чином подана апеляційна скарга вже була предметом розгляду судом апеляційної інстанції, тому у відкритті апеляційного провадження по цій апеляційній скарзі слід відмовити. Також апеляційний суд вказав, що подання апеляційної скарги на одну і ту ж саму ухвалу суду свідчить про недобросовісне здійснення стороною своїх процесуальних прав, оскільки такі дії направлені на затягування вирішення цивільної справи.

27 листопада 2017 року ОСОБА_4, через представника ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року, в якій просив її скасувати через порушення правил підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала мотивована тим, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану через представника ОСОБА_5 відхилено, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року залишено без змін. Крім того, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 листопада 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся із касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати і направити справу для подальшого розгляду до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що предмет оскарження в останній апеляційній скарзі не відповідає предмету оскарження попередньої апеляційної скарги. У зв'язку із цим ОСОБА_4 вважає, що апеляційний суд обмежив його право на судовий захист.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся із касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати і направити справу для подальшого розгляду до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що предмет оскарження в останній апеляційній скарзі не відповідає предмету оскарження попередньої апеляційної скарги. У зв'язку із цим ОСОБА_4 вважає, що апеляційний суд обмежив його право на судовий захист.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року). Заява може бути відхилена у зв'язку із зловживанням, якщо її свідомо обґрунтовано неправдивими фактами (MUSHTA v. UKRAINE, N 8863/06, § 30, ЄСПЛ, від 18 листопада 2010 року).

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень) суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі якщо є ухвала про відмову у задоволенні апеляційної скарги цієї особи або про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що всі три подані апеляційні скарги на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року (а.с. 58-59, 85-86, 94-95) за своїм змістом в частині обґрунтування апеляційної скарги є ідентичними. У зв'язку із цим посилання ОСОБА_4, що предмет оскарження в апеляційних скаргах різний є безпідставним.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року першу апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану через представника ОСОБА_5 відхилено, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року залишено без змін.

За таких обставин обґрунтованими є висновки судів про відсутність правових підстав для відкриття апеляційного провадження за наступними двома апеляційними скаргами на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року, оскільки ця ухвала була предметом перегляду за першою апеляційною скаргою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржені ухвали постановлені без додержання норм процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржені ухвали без змін.

Оскільки оскаржені ухвали залишені без змін, а скарги без задоволення, то судовий збір за подання касаційних скарг покладається на особу, яка подала касаційні скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель