Справа № 509/5150/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Гандзій Д.М.,

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю 3-ої особи : Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у вихованні дітей та встановлення порядку спілкування та побачення з дітьми, -

ВСТАНОВИВ :

22 грудня 2017 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визначити йому наступний порядок спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 : кожну п'ятницю тижня, після закінчення навчально-виховного процесу, забирати дітей зі школи, в якій вони навчаються та проводити з ними час в місцях дитячих розваг та відпочинку, скверах, парках, інших закладах культурно-розважального характеру, тощо, без нагляду матері - відповідачки ОСОБА_2, і не пізніше наступного дня суботи в 20:00 год., відвозити дітей до їх місця постійного проживання з матір'ю, кожен вівторок та четвер тижня, забирати дітей із школи та відвозити їх на позашкільні гуртки та спортивні секції, і не пізніше 20:00 год. відвозити їх до дому матері, кожне друге державне свято (Новий рік, Різдво, Пасха, травневі свята, Трійця, День Конституції України, День Незалежності України, тощо) забирати дітей за адресою : АДРЕСА_2 напроти місця їхнього проживання з матір'ю та проводити з ними час в місцях дитячих розваг та відпочинку, скверах, парках, інших закладах культурно-розважального характеру з 11:00 год. до 18:00 год., після чого, відвозити дітей до їх місця проживання з матір'ю, проводити час з дітьми на їхні Дні народження та Дні народження його близьких родичів з 12:00 год. до 16:00 год. в місцях дитячих розваг та відпочинку або за його місцем проживання, мати право на необмежене спілкування з дітьми особисто, засобами телефонного, поштового, електронного зв'язку, в режимі відеозв'язку в мережі «Інтернет», один раз на рік, в період відпустки, забирати дітей та 14 діб для проживання з ними та здійснення з ними оздоровчих поїздок, весняні канікули діти проводять з ним, після чого він зобов'язаний повернути дітей на місцем їхнього проживання не пізніше 20:00 год. передостаннього дня канікул, перший тиждень зимових канікул діти проводять з матір'ю ОСОБА_2, другий тиждень зимових канікул, діти проводять з ним, після чого, не пізніше 20:00 год. передостаннього дня канікул, він повертає дітей до місця їхнього проживання, осінні канікули діти проводять з матір'ю, першу половину літніх канікул, до 13 липня, діти проводять з матір'ю, а другу половину, з 14 липня до 25 серпня, діти проводять з ним, після чого він повертає дітей за місцем їхнього проживання не пізніше 20:00 год. 25 серпня, зобов'язати відповідачку повідомляти його особисто про зміну місця навчання, проживання чи перебування дітей за два дні до зустрічі, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачка після їхнього розлучення зловживає його правом на зустрічі з дітьми, створюючи йому перешкоди на вільне спілкування та побачення з дітьми, які постійно проживають з нею.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги.

Відповідачка позов не визнала повністю, мотивуючи його безпідставністю і необґрунтованістю, пояснивши, що ніколи не перешкоджала позивачу в побаченнях з малолітньою донькою та сином, який не бажає бачитись з батьком і повинен самостійно вирішувати питання щодо зустрічей з батьком, надавши свої письмові заперечення на позов.

Представник 3-ої особи Органу опіки та піклування Малиновської РА ОМР в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток з відмітками про вручення, причини неявки не повідомив (а.с. 49,54,63).

Заслухавши пояснення сторін, показання неповнолітнього сина сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, дослідивши письмові матеріали справи та висновок Органу опіки та піклування Малиновської РА ОМР № 0470/01-20 від 28.02.2018 р., суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, забезпечити здобування дитиною певною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, батьки зобов'язані поважати дитину.

Умовами статті 19 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом 10 днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 1 ст. 170 цього Кодексу. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним - обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини з огляду на те, що відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд не пов'язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги.

Статтями 141,142,150 СК України передбачено - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Статтями 151,153 СК України встановлено - батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам, а також мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно із ст. 155 СК України - здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це, орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Частинами 1 та 2 статті 159 Сімейного кодексу України передбачено, якщо той із батьків з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 р., ратифіковану Постановою ВРУ № 789-ХІІ від 27.02.1991 р. - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли суперечить найкращим інтересам дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання, виховання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання, її виховання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Стаття 51 Конституції України передбачає що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 52 Конституції України - діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини - не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Статтями 15,15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини ст.ст. 7,141,159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід'ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов'язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).

ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов'язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв'язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ.

На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов'язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави.

Традиційно велика увага приділяється ЄСПЛ справам, пов'язаним з визначенням місця проживання дитини, а також з реалізацією права на спілкування з нею не тільки батьків, але й інших родичів: дідусів, бабусь. Принцип 6 Декларації прав дитини, проголошеної Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 р. передбачає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує право на повагу до приватного та сімейного життя і яка охоплює як кримінальну сферу (проведення належного розслідування щодо застосування насильства до дитини), так і цивільну сферу щодо визначення місця проживання дитини. Суд вважав, що аналіз, проведений національними судами до прийняття рішення про те, що донька заявника мала жити з матір'ю, недостатньо обґрунтований. Тому, незважаючи на широку свободу розсуду, надану національній владі в галузі опіки над дітьми, причини, які вони приводять для їх вирішення, не можуть вважатися «відповідними та достатніми».

Оцінюючи пропорційність втручання, Суд повторив свої загальні принципи щодо того, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 76). Цікавим є аналіз про те, що до конфлікту між батьками дитина завжди проживала в квартирі заявника, де у неї була стабільна обстановка. Подальший переїзд дитини порушив стабільність повсякденного життя дитини: їй довелось жити в новому будинку в іншому житловому районі, і їй довелось відвідувати нову установу й спілкуватися з новими людьми, що оточували її. У момент цивільного спору мати знову переїхала, де вона жила в іншій квартирі, що знов було новим середовищем, яке дитина мала прийняти. Важливо, що Європейський Суд звернув увагу, що рішення судів не свідчать, що будь-яке з цих питань було належним чином розглянуто (пункт 83). Заслуговує на увагу та обставина, що бабуся і дідусь становили важливу частину сімейного життя дитини, проте цей факт не розглядався судом першої інстанції. Апеляційний суд лише зазначив, що роль батьків у вихованні дитини важливіша, ніж роль бабусь і дідусів. Хоча Європейський Суд згоден з цим спостереженням. Він вважає, що в конкретних обставинах цієї справи таке твердження було недостатнім, оскільки залишилося незрозумілим, яким чином таке загальне спостереження відповідало індивідуальному становищу дитини заявника і чи було відібрання дитини від бабусі та дідуся таким, що спричиняло шкоду інтересам дитини (пункт 84). В окремій думці суддя Карло Ранзоні від Ліхтенштейну охарактеризував ситуацію, що притаманна українській судовій практиці, та підкреслив, що в цьому випадку національні суди, схоже, розробили методологію, засновану на принципі, який тягне за собою «презумпцію на користь матері» в справах по догляду за дитиною, тобто що дитина повинна жити з матір'ю, що може бути спростовано у випадках, де існували «виняткові обставини». Використовуючи цю презумпцію, національні суди обмежили сферу своїх зусиль щодо встановлення фактів, в основному прагнучі встановити, чи були «виключні обставини». Відповідно, у відсутності «виключних обставин» суди відмовилися від подальшої оцінки всіх інших непередбачуваних обставин, які могли б мати стосунок до вирішення спірного питання, зазначивши також, що презумпція на користь матері в справах щодо дітей не підтверджується на рівні ООН, що випливає з Декларації або прецедентної практики Європейського Суду, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи. Суддя зазначив, що Європейський Суд повторював, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суд також підкреслив, що батьки в принципі повинні мати рівні права в спорах про утримання дітей, і не приймає ніяких презумпцій, заснованих на залежності від статі одного з батьків. Як ілюстрацію прикладів, крім практики Європейського Суду, наведено посилання на рішення Палати лордів та Резолюцію Ради Європи 2079 (2015). Як підсумок, суддя Ранзоні підкреслив, що принцип, викладений у Декларації ООН - не може вважатися проблематичним сам собою, за умови, що він не порушує процес прийняття рішень щодо визначення найкращих інтересів дитини. Однак саме це і відбулося в даному випадку. Через презумпції на користь матері національні суди зменшили рамки своєї оцінки, обмежилися встановленням відсутності «виняткових обставин» і відмовилися від вивчення подальших обставини, які були б визначальними для того, щоб забезпечити найкращі інтереси дитини. Отже, важливим є окреме виділення спірної проблеми, характерної для України, а саме існування «презумпції на користь матері» в питаннях виховання дитини описано підхід національних судових інституцій і звернуто увагу з посиланням на відповідні міжнародні стандарти, на його неправильності.

Суд встановив і це підтверджується поясненнями сторін, що шлюб між сторонами, зареєстрований у ВРАЦСі Малиновської райадміністрації виконкому ОМР від 15.02.1992 р. (актовий запис № 102) був розірваний рішенням Малиновського райсуду м. Одеси від 22.03.2000 р., що підтверджується витягом з рішення суду від 23.03.2000 р., яке набрало законної сили 03.04.2000 р. та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 13.10.2016 р. (актовий запис № 39) (а.с. 12,13).

Сторони мають двох дітей : неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданого повторно 04.10.2016 р., які після розірвання шлюбу проживають разом з матір'ю за адресою : АДРЕСА_2 (а.с. 14,15).

Судовим наказом Овідіопольського райсуду Одеської області № 509/474/18 від 16.02.2018 р. - з позивача на користь відповідачки на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 стягнуті аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 13.02.2018 р. до досягнення кожною дитиною повноліття (а.с. 64).

Позивач стверджує, що після розірвання їхнього шлюбу з відповідачкою, з якою постійно проживають діти, остання маніпулювала можливістю вирішувати питання його зустрічей з дітьми, встановлюючи час та дати таких побачень, а він, в свою чергу, сумлінно виконував свій батьківський обов'язок та приймав участь у вихованні дітей, відводячи їх на гуртки, до спортивного комплексу, де вони відвідували тренування з плавання з 2016 р. по квітень 2017 р., супроводжуючи дітей із школи і спілкуючись з ними під час шкільних перерв, що на його думку є обмеженням його батьківських прав по відношенню до зустрічей, спілкування та побаченнях з дітьми, проти чого категорично заперечувала відповідачка, показавши суду, що ніколи не заважала вільному спілкуванню та побаченнях з дітьми позивачу, і навпаки, бажала мирним шляхом вирішити вказані спірні питання, однак позивач наполягав саме на рішенні суду з цих питань. Також, відповідача вказувала, що ніякого психологічного тиску на дітей, як вважає позивач, вона не здійснювала та не здійснює, так її материнська позиція полягає в тому, щоб діти завжди спілкувалися з батьком, при цьому, враховуючи, що діти дорослішають і у них формується самостійна позиція зі спірних питань, зокрема у сина ОСОБА_8, який не бажає взагалі бачитись з батьком (позивачем), що особисто, в судовому засіданні підтвердив син сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який пояснив суду своє стійке небажання спілкуватися, бачитися та проводити свій вільний час з батьком, так як останній психологічно тисне на його малолітню сестру ОСОБА_3, спричиняючи моральну шкоду як сестрі, так і йому, постійно налаштовуючи їх проти матері, згадавши ситуацію з батьком, який, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, переліз через паркан будинку, в якому вони проживають з матір'ю та влаштував сварку з їхньою матір'ю, що залишило у нього негативні спогади з цього приводу.

Суд, з огляду на вимоги ст. 171 СК України, ст. 12 Конвенції ООН «Про права дитини», ст. 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 р. забезпечив неповнолітньому сину сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 висказати свою власну думку з приводу позовних вимог, яка була сформована і висловлена ним під час його промови та відповідей на запитання позивача з приводу його позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд, з урахуванням прав дитини, бере до уваги вказану особисту думку сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 з приводу його небажання бачитись, спілкуватись зі своїм батьком.

Також, відповідачка послалась на конфлікт між нею та позивачем, який мав місце у травні 2017 р., під час якого, позивач, прибувши за адресою : АДРЕСА_1, де вона проживала з дітьми, став кричати на неї у присутності малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, застосовував фізичну силу, з приводу чого вона звернулася до Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, що підтверджується витягом з ЄО № 11439 від 05.05.2017 р. (а.с. 31).

Після вказаних протиправних дій позивача, малолітня донька була налякана, плакала та деякий час побоювалась батька, однак з часом, вона стала спілкуватися з батьком, що не було спростовано позивачем.

Таким чином, суд дійшов висновку, що будь-яких перешкод позивачу у його спілкуванні з дітьми, відповідачка не створює, і жодних належних та допустимих доказів з цього приводу позивачем суду не надано, а тому його твердження з приводу вказаних ним у позові нібито перешкоджань позивачки у побаченнях та спілкуванні з дітьми є голослівними, а суд, в першу чергу при розгляді вказаного спору, виходить з інтересів та бажань дітей щодо їхнього спілкування, побачень з батьком.

У своєму висновку, з яким повністю погоджується суд, Орган опіки та піклування Малиновської РА ОМР № 0470/01-20 від 28.02.2018 р., на засіданні комісії яких були присутні батьки, дійшов висновку, що позивач характеризується позитивно і протипоказань щодо спілкування зі своїми дітьми немає і відповідачка не заперечує проти його зустрічей з дітьми, запропонувавши комісії свій порядок його спілкування з дітьми, який був ретельно досліджений членами комісії, які з урахуванням пояснень батьків та вимог ст.ст. 141,153,157 СК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», запропонували наступний порядок участі батька - позивача у вихованні дітей, встановити перебування малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, щотижня з 17:00 год. до 20:00 год. у вівторок та з 12:00 год. до 19:00 год. у суботу, а також перебування батька з донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1 січня з 10:00 год. до 16:00 год. щорічно, в День народження доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. з 10:00 год. до 14:00 год. щорічно, перебування з батьком в період літніх канікул ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. за домовленістю з обома батьками, встановити перебування неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 лише за згодою дитини та рекомендувати батькам всі питання стосовно виховання дітей вирішувати мирним шляхом (а.с. 55-57).

Як з`ясував суд, вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА, з яким категорично не згодна відповідачка - не був ніким оскаржений та є чинним на сьогоднішній день, з яким повністю погоджується суд, враховуючи, що досліджуваний висновок повністю відповідає як в першу чергу інтересам обох дітей, однакові рівні права на виховання якої мають матір і батько (ст. 141 СК України), так і вищевказаним нормам Законів (ст.ст. 151,153,157 СК України), а відповідно до приписів ст. 158 СК України - рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що як мати дитини, так і її батько бажають лише нормальних сприятливих умов для виховання і розвитку дитину, чиї інтереси захищаються вищевказаними нормами Законів, батьки повинні поважати і виховувати свою дитини, рівні права на що вони мають за Законом, а стійкі неприязні відносини між ними лише перешкоджають намірам обох батьків на належне виховання і розвиток малолітньої доньки та неповнолітнього сина.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з урахуванням вказаного висновку Органу опіки та піклування щодо встановлення порядку та часу побачень позивача з його дітьми.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 19,141,142,150-153,155,157-159 Сімейного кодексу України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікованої Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 52 Конституції України, Законом України «Про охорону дитинства», суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю 3-ої особи : Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у вихованні дітей та встановлення порядку спілкування та побачення з дітьми - задовольнити частково ;

2. Визначити наступний порядок спілкування батька ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5 р.н.), які проживають разом із матір`ю ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1 : перебування доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, щотижня з 17:00 год. до 20:00 год. у вівторок та з 12:00 год. до 19:00 год. у суботу, а також перебування батька з донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1 січня з 10:00 год. до 16:00 год. щорічно, в День народження доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. з 10:00 год. до 14:00 год. щорічно, перебування з батьком в період літніх канікул ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. - за домовленістю з обома батьками ;

3. Встановити перебування неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 - за згодою дитини ;

4. В задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.05.2018 року.

Суддя Гандзій Д.М.