Справа № 489/6063/16-ц
Номер провадження 2/489/766/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Миколаїв,

вул. Космонавтів,81/16 (81/17),

зал судових засідань №11

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання - Сироватка Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення часток в праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

представник позивача ОСОБА_5,

представник відповідачів ОСОБА_2. ОСОБА_3 ОСОБА_6 ,

представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2016 р. ОСОБА_1 звернулась з вказаним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яким, в остаточній редакції, просила визначити, що частина померлої ОСОБА_8, у спільній сумісній власності подружжя, становить Ѕ частину квартири № АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на вказану частину квартири, в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_8, померлої 18.05.2016 р.; визнати договір дарування від 17.11.2016 р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири № АДРЕСА_1, посвідчений ПН ММНО ОСОБА_9, реєстр. № 1078, недійсним; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 вказану квартиру, яку остання придбала у відповідача ОСОБА_3

Вказувала, що відповідачу та її доньці ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належала квартира № АДРЕСА_2, яка була придбана в період перебування їх у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. За життя донька склала заповіт, яким усе належне їй майно , у тому числі належну їй частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3, заповіла ОСОБА_1 18.05.2016 р. ОСОБА_8 померла, після її смерті стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 подарував спірну квартиру матері ОСОБА_3, яка відразу відчужила її за договором купівлі-продажу ОСОБА_4

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що:

1)квартира № АДРЕСА_2 є спільною сумісно власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_2 як подружжя, оскільки придбана ними в період шлюбу в 1998 році, відтак доньці позивача належала Ѕ частка вказаної квартири;

2)вона, як спадкоємець за заповітом, після смерті доньки має право на отримання у власність частки у праві власності на квартиру, що належала її доньці за життя;

3)відповідач ОСОБА_2 не мав права дарувати спірну квартиру матері відповідачу ОСОБА_3, оскільки вона є спільним майном подружжя та йому належала лише частина цієї квартири;

4)відповідач ОСОБА_3 неправомірно відчужила майно, отримане нею за договором дарування, оскільки їй було відомо про право власності на частку квартири її невістки та доньки позивача ОСОБА_8, на яке позивачем, як спадкоємцем за заповітом набувається право власності;

5)спірна квартира перебуває у власності ОСОБА_4 незаконно, ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем, оскільки займалась оформленням договору дарування, потім купівлі-продажу на своє ім'я, як ріелтор та була обізнана щодо порушення прав спадкоємця, відтак має повернути її ОСОБА_1, що успадкувала право власності на частку квартири після смерті доньки.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2, згідно відзиву проти позову, зазначають, що він не підлягає задоволенню з огляду на таке:

1)ОСОБА_8 та ОСОБА_2 одружились в жовтні 1997 року та їх доходи були незначними, в звязку з чим придбати квартиру за власні кошти вони не мали можливості;

2)Кошти для придбання спірної квартири були надані матері відповідача її сестрою, його тіткою, які остання отримала від продажу власної квартири у місті Хмельницькому та призначались саме для придбання квартири племіннику;

3)За життя ОСОБА_8 не ставила питання про поділ спільного майна подружжя, оскільки знала, що квартира є особистою власністю її чоловіка, проте перед смертю вирішила відібрати частину, склавши заповіт на користь матері.

4) Відчуження квартири двічі відбувалось відповідно до вимог діючого законодавства, яке надає право власнику розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд.

Відповідач ОСОБА_4 вважала позов безпідставним та у відзиві на позовну заяву зазначала, що у неї неможливо витребувати майно, оскільки

1) Вона є добросовісним набувачем відповідно до договору та посилання на її обізнаність щодо порушення будь-чиїх прав є припущенням позивача, отже не заслуговуючим на увагу;

2) У будь-якому випадку не може бути витребувана уся квартира, оскільки мова у заповіті йде лише про частку нерухомого майна.

03.02.2017 року Ухвалою суду було вжито заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру №АДРЕСА_2, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4, якою заборонено здійснення відносно неї будь-яких угод, повязаних з її відчуженням ( купівля-продаж, міна, дарування та ін.).

Встановивши фактичні обставини, з'ясувавши взаємовідносини, які склались між сторонами, дослідивши надані докази, суд виходить з такого.

Згідно Свідоцтва про народження ОСОБА_1 є матірю ОСОБА_1 (після укладання шлюбу ОСОБА_8) ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до Свідоцтва про одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб 11.10.1997 р.

16.10.1998 р. ОСОБА_2 на своє ім'я було придбано квартиру № АДРЕСА_4 (Богоявленському) в м. Миколаєві на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Південній Товарній біржі за № 9270. Продаж вчинено за 20 900 грн.

21.06.2007 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_12 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, відповідно до якого позовні вимоги задоволено. А саме визнано Договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_5 (Богоявленському) в м. Миколаєві, укладений між ОСОБА_12, з одного боку, та ОСОБА_2 з іншого боку, зареєстрований на Південній товарній біржі за №9270 від 16.10.1998 р. дійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що відповідач придбав спірну квартиру під час перебування з її донькою в зареєстрованому шлюбі, а відтак квартира є спільною сумісною власністю подружжя, у якому 1/2 частка належить дочці позивача.

Згідно до ст. 22 КпШС України, якій діяв на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

13.02.2017 року судом за клопотанням відповідача ОСОБА_2 витребувано з Хмельницького БТІ копію Договору купівлі-продажу квартири №АДРЕСА_6.

З вказаного договору вбачається, що 28.04.1998 року ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_14 придбала квартиру, яка належала продавцю на праві власності, за № 175 будинку 8/1 по вул. Кармелюка в м. Хмельницький. Продаж було вчинено за 16 904 грн.

У судовому засіданні був опитаний свідок ОСОБА_15, який пояснив, що ОСОБА_13 є його матір'ю, тіткою ОСОБА_2 та сестрою ОСОБА_3 , яка продала квартиру у м. Хмельницький та поділила отримані кошти між ним та племінником, оскільки племіннику необхідно було придбати квартиру для власного проживання.

Суд критично ставиться до пояснень свідка ОСОБА_15 та тверджень з цього приводу відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_16, оскільки вони суперечливі, вказані особи є родичами та заінтересовані у результаті розгляду справи.

Так, у відзиві на позов відповідачі зазначали, що ОСОБА_13 поділила кошти між своїм сином ОСОБА_15 та племінником ОСОБА_2, передала лише 1/2 частину коштів, отриманих нею від продажу квартири сестрі - ОСОБА_3, свідок ОСОБА_15 не визначився із конкретною сумою, яка була передана його матір'ю відповідачам. При цьому письмово договір дарування коштів між сторонами не укладався, розписки не писали.

Також звертає на себе увагу те, що квартира у м. Хмельницький було продано 28.04.1998 року, тоді як спірна квартира у м. Миколаєві було придбано лише 16.10.1998 року та її вартість ( 20 900 грн.) не дорівнюється 1/2 частині ціни продажу квартири у м. Хмельницькому (8 450 грн.).

До реєстрації шлюбу та придбання квартири, ОСОБА_16 та ОСОБА_8 мешкали разом тривалий час, обидва працювали, ОСОБА_8 отримувала, крім заробітної плати, ще пенсію. Їм матеріально допомагали батьки та кошти їм дарували на весілля, мали заощадження. Відразу після придбання спірної квартири, подружжя вселилось у неї та мешкали там постійно. Вказані обставини не були спростовані відповідачами у судовому засіданні.

З огляду на вищенаведене, оцінивши докази у сукупності, суд вважає, що квартира № АДРЕСА_2 була придбана подружжям в період перебування у шлюбі за спільні кошти, для потреб та проживання сім'ї, відтак є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та частка кожного з подружжя складає 1/2. Отже позовні вимоги в частині визначення, що частина померлої ОСОБА_8, у спільній сумісній власності подружжя, становить Ѕ частину квартири № АДРЕСА_1 доведені та підлягають задоволенню.

16.12.2014 р. ОСОБА_8 склала заповіт, відповідно до якого належну їй на праві приватної спільної сумісної власності частку квартири № АДРЕСА_5 (Богоявленському) в м. Миколаєві заповідала ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2

18.05.2016 р. ОСОБА_8 померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді частки квартири № АДРЕСА_5 (Богоявленському) в м. Миколаєві.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з моменту смерті спадкодавця. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. ст. 1268,1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно матеріалів спадкової справи вбачається, що

13.06.2016 р., позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті доньки - ОСОБА_8, отже є такою, що прийняла спадщину після смерті доньки за заповітом.

За такого, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на Ѕ частку спірної квартири в порядку спадкування за заповітом, після смерті доньки, підлягають задоволенню.

11.10.2016 р. ОСОБА_2 також звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини, зазначивши спадкоємців першої черги, окрім себе батьків померлої.

Вказані обставини суд розцінює, як обізнаність ОСОБА_2 щодо існування спадкового майна та права на нього батьків померлої.

За день до спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини та отримання відповідних документів, 17.11.2016 р. на підставі Договору дарування, посвідченого ПН Миколаївського МНО ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за №1078, відповідач ОСОБА_2 подарував своїй матері ОСОБА_3 усю квартиру № АДРЕСА_7.

При цьому, згідно п. 3 Договору дарування було визначено, що обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає.

В той же час, 18.11.2016 року ОСОБА_2 у своєму листі на адресу приватного нотаріуса ОСОБА_17 зазначає, що існує спір між ним та ОСОБА_1 щодо спадкового майна частки у квартирі та просить не видавати Свідоцтво про право на спадщину до вирішення спору .

Згідно Постанови нотаріуса від 19.11.2016 р. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за чоловіком померлої, а документ, що підтверджує право власності спадкодавиці на частку цієї квартири - відсутній.

21.11.2016 року приватний нотаріус листом повідомив ОСОБА_2 про те, що він не є спадкоємцем за заповітом та можливість вирішення спору щодо спільного майна у судовому порядку.

Суд розцінює вищевказані дії відповідача, як обізнаність та свідоме ухилення від поділу майна подружжя. В суд із позовною заявою щодо визнання майна особистою власністю, поділу майна, ОСОБА_2 не звертався.

Незважаючи на існування спору між сторонами та обізнаність щодо цього ОСОБА_2 та його родини, через тиждень, 25.11.2016 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого мати ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_4 вищевказану спірну квартиру.

Договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_7 був укладений в нотаріальній формі та посвідчений ПН Миколаївського МНО ОСОБА_18 і зареєстровано в реєстрі за №1556.

Згідно п.3.1. вказаного договору, між іншим, продавець стверджує та гарантує, що згадана квартира «.. не в спорі… та вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про яких в момент складання договору Продавець не могла не знати, а також, що внаслідок відчуження квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб…».

При цьому продаж цієї двокімнатної квартири вчиняється за 78 400 грн.00 коп.

Відповідно до Звіту № 100-1562 з незалежної оцінки вартості нерухомого майна, виготовленого Регіональною торгово-промисловою палатою 24.11.2016 року (арк.167-169 т.1) ринкова вартість квартири складає 396 259 грн.00 коп.

Позивачка просила визнати договір дарування від 17.11.2016 р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири № АДРЕСА_1, посвідчений ПН ММНО ОСОБА_9, реєстр. № 1078, недійсним; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 вказану квартиру, яку остання придбала у відповідача ОСОБА_3 , посилаючись на ст.ст.203,215,216,387 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (статті 203, 215-216, 228-235 ЦК).

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст.203 ЦК України.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що не пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін повинна повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи п.п.9,28 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», "правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі суд може визнати недійсною частину правочину, зясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним".

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

На переконання позивача вищевказані Договори, укладені з приводу відчуження квартири № АДРЕСА_8, є недійсними, оскільки дана квартира в цілому не належала відповідачу та він не мав права взагалі вчиняти будь-які дії щодо її відчуження.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача ОСОБА_4 стосовно того, що вона не була обізнана щодо тривалості спору між сторонами щодо майна та є добросовісним набувачем, оскільки того, що вона є ріелтором за спірними угодами відповідач не спростовує , та відповідно до професійних навичок була обізнана про необхідність та можливість перевірки вказаних обставин до укладення угоди. Звернення ОСОБА_4 до Інгульського відділу поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_2 про введення в оману нотаріуса стосовно правового статусу квартири, суд розцінює як обізнаність щодо усіх істотних обставин та свідомий намір ухилитись від подальшої особистої відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині визнання договору дарування недійсним та витребування квартири із володіння ОСОБА_4 доведені належними доказами , але підлягають частковому задоволенню, в частці, яка належить позивачці (1/2), оскільки з огляду на терміновість укладення договорів до спливу шестимісячного строку на прийняття спадщини (17.11.2016, 25.11.2016 р.), за наявності спору про право власності, про що безумовно було відомо усім сторонам за угодами, занижену ціну продажу, ці угоди не можна вважати такими, що відповідають вимогам закону, оскільки ОСОБА_19 не мав права на відчуження Ѕ частки квартири, яка є майном померлої дружини, та інші сторони за угодами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть вважатись, за вказаних обставин, добросовісними набувачами в розумінні ст.388 ЦК України .

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі -2560 грн.00 коп..

Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 в доведеному розмірі - 6500 грн.00 коп..

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення часток в праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Визначити, що частка ОСОБА_8 в праві спільної сумісної власності на квартиру № АДРЕСА_3 становить 1/2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири № АДРЕСА_3, в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_8, померлої 18.05.2016 р.

Визнати договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, квартири № АДРЕСА_3, посвідчений 17.11.2016 р. ПН ММНО ОСОБА_9, реєстровий № 1078, в частині дарування 1/2 частини квартири - недійсним.

Витребувати з володіння ОСОБА_4 1/2 частину квартири № АДРЕСА_3 та передати її у володіння - ОСОБА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати : по сплаті судового збору в розмірі 2 560 грн.00 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 6500 грн.00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25.05.2018 року.

Суддя Н.С. Тихонова