Справа № 474/333/18
Провадження № 4-с/474/6/18
УХВАЛА

Іменем України

21.05.18 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Лисейко Т.А.

скаржника ОСОБА_1

представника скаржника ОСОБА_2

державного виконавця Діцуленко Н.І.

представника стягувача ОСОБА_3

розглянувши скаргу ОСОБА_1 на рішення старшого державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області ОСОБА_4 про відкриття виконавчих проваджень, стягувач ОСОБА_5, -

встановив:

17.04.2018р. до суду надійшла скарга ОСОБА_1 (далі - скаржник), в якій останній просить:

- скасувати постанови старшого державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області ОСОБА_4 (далі - державний виконавець) від 27.10.2017р. про відкриття виконавчого провадження № 55011977 про стягнення 23 366 грн. 24 коп. та виконавчого провадження № 55011693 про стягнення 10 000 грн. 00 коп. витрати на правову допомогу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 (далі - стягувач);

- зупинити виконавче провадження № 55011977 про стягнення 23 366 грн. 24 коп. та виконавчого провадження № 5511693 про стягнення 10 000 грн. 00 коп. витрати на правову допомогу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 до постановлення відповідного рішення суду за наслідками розгляду цієї заяви та набрання такого рішення законної сили.

Ухвалою суду від 18.04.2018р. відкрито провадження в частині оскарження постанов про відкриття виконавчих проваджень, а в частині зупинення виконавчих проваджень відмовлено у відкриття провадження.

Скарга в частині оскарження постанов про відкриття виконавчих проваджень обґрунтована тим, що державним виконавцем відкрито виконавчі провадження за заявою особи, яка не є стягувачем. Державний виконавець не встановила особу стягувача, не звернула уваги на недоліки заяви стягувача, зокрема щодо зазначення РНКОПП стягувача, який насправді належить боржнику. На думку скаржника, вказані дії свідчать про порушення державним виконавцем приписів ст. 15, 18, 26 Закону України Про виконавче провадження.

27.04.2018р. державний виконавець подала до суду заперечення на скаргу, в якій зокрема вказує на пропуск скаржником десятиденного строку, з моменту отримання постанови про відкриття виконавчих проваджень, на їх оскарження. Державний виконавець наголошує на тому, що подані стягувачем на виконання виконавчі листи відповідають приписам ст. 4 Закону України Про виконавче провадження, а відтак вона діяла відповідно до вимог законодавства та у межах своїх повноважень. На думку державного виконавця копія паспорта стягувача не має значення для вирішення питання щодо відкриття виконавчого провадження, а невірне зазначення РНКОПП стягувача є лише технічною помилкою останнього.

Скаржник та його представник в судовому засіданні вимоги скарги підтримали та просили її задовольнити.

Державний виконавець Діцуленко Н.І. просила відмовити в задоволенні вимог скарги з підстав зазначених у письмових запереченнях, при цьому на запитання суду підтвердила, що дійсно скаржник лише 12.04.2018р. ознайомився з матеріалами виконавчого провадження. Також державний виконавець пояснила, що заяву від імені стягувача подав його представник ОСОБА_7, однак який не писав жодної письмової заяви. Крім того державний виконавець зазначила, що вона під час відкриття виконавчого провадження, маючи дані щодо невірно зазначеного РНКООП стягувача, розбіжностей у написані імені стягувача у виконавчому листі, письмовій заяві про примусове виконання судового рішення, долученій до заяви копії паспорта громадянина України на підтвердження особи стягувача, не вчиняла жодних дій для ідентифікації особи стягувача, а також не вчиняла дій щодо зміни назви сторони виконавчого провадження.

Стягувач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням приписів ст.ст. 223 та 450 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності стягувача.

Представник стягувача в судовому засіданні заперечила щодо вимог скарги вказуючи на пропуск скаржником строку для оскарження постанов про відкриття виконавчих проваджень, оскільки останньому ще у березні 2018 року було відомо щодо обставин, які покладенні в основу скарги. Також представник стягувача зазначила, що державний виконавець діяла відповідно до приписів чинного законодавства, розбіжності у написанні імені стягувача у виконавчих листах та у паспорті громадянина України пов'язанні зі зміною стягувачем вказаного паспорта, а тому вказана обставина жодним чином не може бути підставою для скасування постанов про відкриття виконавчих проваджень.

Заслухавши пояснення скаржника, його представника, державного виконавця, представника стягувача, дослідивши матеріали скарги та зведеного виконавчого провадження судом встановлено наступне.

26.10.2017р. ОСОБА_6 як стягувач, через свого представника ОСОБА_7, звернувся до начальника відділу державного виконавчої служби управління юстиції Врадіївського району Миколаївської області із заявами про прийняття до виконання виконавчих листів № 474/848/15-к про стягнення з ОСОБА_1 23 366 грн. 24 коп. та 10 000 грн. 00 коп. витрати на правову допомогу, виданих 26.10.2017р. Врадіївським районним судом Миколаївської області.

До заяв додано:

- оригінали виконавчих листів № 474/848/15-к, виданих 26.10.2017р.;

- фотокопії паспорта громадянина України серії ЕР № 577060, виданого на ім'я ОСОБА_6;

- копії довідки № 888 від 13.04.2000р. про присвоєння ідентифікаційного номера на ім'я ОСОБА_6;

- копії нотаріально посвідченої довіреності від 05.07.2017р., зареєстрованої в реєстрі за № 589, згідно якої ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_7 представляти його інтереси;

- платіжні доручення про сплату авансового внеску.

Судом також встановлено, що 12.04.2018р. скаржник на підставі письмової заяви ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження.

Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

У відповідності до ч.ч. 1 та 2 ст. 450 ЦПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Статтею 74 Закону України Про виконавче провадження (далі - Закон) передбачено право сторін, інших учасників та осіб на оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо пропуску скаржником строку звернення до суду з даною скаргою слід зазначити, що матеріали зведеного виконавчого провадження містять заяву скаржника про ознайомлення останнього з матеріалами виконавчого провадження, в тому числі із заявами стягувача про примусове виконання рішення суду та документів доданих до них, лише 12.04.2018р., що зокрема підтверджено державним виконавцем в судовому засіданні. Виконавче провадження не містять належних доказів на підтвердження факту отримання чи ознайомлення скаржником з матеріалами виконавчого провадження до зазначеної вище дати.

Таким чином враховуючи, що лише після ознайомлення скаржника з матеріалами виконавчого провадження, в тому числі із заявами стягувача про примусове виконання рішення суду та документів доданих до них, останній міг достовірно дізнатися про порушення свого права та в чому воно полягає, суд зазначає, що твердження державного виконавця та представника стягувача про те, що скаржнику достовірно було відомо про існування виконавчого провадження та особу стягувача, жодним чином не впливає на сам факт отримання скаржником інформації про порушення своїх прав, а тому, в даному випадку, суд вважає, що скаржником не порушено вимоги ст. 449 ЦПК України щодо строків оскарження, оскільки останній дізнався про порушення прав 12.04.2018р., після чого звернувся до суду із скаргою 17.04.2018р., тобто в десятиденний строк визначений законодавцем.

Стосовно вимог скарги суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ст. 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обовязковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та обєктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 15 Закону, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обовязок щодо виконання рішення.

У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обовязковими тією мірою, якою вони були б обовязковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, імя чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону, сторони можуть реалізувати свої права і обовязки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобовязаний вчинити певні дії особисто.

Частинами 1-3 ст. 18 Закону визначено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

В свою чергу, у відповідності до п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Приписи Закону щодо засад здійснення виконавчого провадження, сторін виконавчого провадження та представництва у виконавчому провадженні кореспондуються з приписами Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р. (у редакції наказу Міністерства юстиції України № 2832/5 від 29.09.2016р.) (далі Інструкція).

Так, зокрема п.п. 1-4 розділу ІІІ Інструкції визначено, що примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону.

Виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у статті 4 Закону.

При перевірці відповідності виконавчого документа вимогам пунктів 3, 4 частини першої статті 4 Закону державний виконавець враховує таке:

повне найменування для юридичних осіб повинно містити інформацію про організаційно-правову форму такої особи відповідно до вимог чинного законодавства;

ім'я фізичної особи (яка є громадянином України) складається з її прізвища, власного імені та по батькові (частина перша статті 28 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України Про національні меншини в Україні громадяни, в національній традиції яких немає звичаю зафіксовувати по батькові, мають право записувати в паспорті лише ім'я та прізвище, а у свідоцтві про народження - імена батька та матері;

відсутність коду за Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб) допускається, якщо законодавством країни, на території якої зареєстровано юридичну особу, не передбачено присвоєння юридичній особі такого коду.

Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

Виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня предявлення виконавчого документа.

Відповідно до п. 15 ІІ розділу Інструкції, у разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування без процедури реорганізації (для юридичної особи) або прізвище, імя чи по батькові (для фізичної особи), виконавець за наявності підтвердних документів (про внесення змін до установчих документів, довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, довідки органу державної реєстрації актів цивільного стану, копії паспорта) своєю постановою змінює назву сторони виконавчого провадження. Така постанова виконавця приєднується до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця або поверненні його стягувачу чи до суду.

Якщо під час проведення виконавчих дій встановлено дані, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, або виявлено технічну помилку, описку в реєстраційних даних вхідної та вихідної кореспонденції, виконавець своєю постановою змінює або доповнює реєстраційні дані в автоматизованій системі. Така постанова виконавця долучається до матеріалів виконавчого провадження.

Отже, з комплексного аналізу приписів чинного законодавства, яке регулює правовідносини у сфері примусового виконання судових рішень, вбачається певний алгоритм та послідовність дій виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Так, в даному випадку, виконавець відкриває виконавче провадження виключно за заявою стягувача поданою ним особисто або через представника, що в свою чергу, передбачає також ідентифікацію особи стягувача та перевірку повноважень представника стягувача, а також перевірку подачі заяви стягувачем відповідно до статті 26 Закону.

З досліджених матеріалів виконавчого провадження слідує, що згідно заяви про примусове виконання рішення суду, з останньою, через представника, звернувся ОСОБА_6, який зазначений у виконавчих листах як стягувач, однак на підтвердження особи стягувача до заяви долучено копії паспорта громадянина України виданого на ім'я ОСОБА_6, причому заява не містить жодних даних щодо зміни стягувачем ОСОБА_6 імені чи паспорта громадянина України, в установленому законом порядку.

Таким чином, встановивши вказані обставини щодо відсутності необхідних даних для ідентифікації особи, яка звернулася із заявою про примусове виконання рішення суду як стягувач, зокрема щодо підтвердження, що із вказаною заявою звернувся саме стягувач, державний виконавець Діцуленко Н.І., враховуючи приписи чинного законодавства повинна була, в межах своїх повноважень, вжитих заходів щодо ідентифікації особи стягувача і лише після підтвердження факту, що із заявою звернувся саме стягувач зазначений у виконавчому документі винести постанову про відкриття виконавчого провадження, а у разі відсутності такого підтвердження - повернути виконавчий документ без прийняття до виконання.

Водночас, як вбачається з матеріалів зведеного виконавчого провадження, пояснень державного виконавця Діцуленко Н.І. наданих в судовому засіданні, остання під час відкриття виконавчого провадження, маючи дані щодо невірно зазначеного РНКООП стягувача, розбіжностей у написані імені особи, яка звернулася із заявою про примусове виконання рішення суду, в самій заяві, виконавчому листі та у долученій до заяви копії паспорта громадянина України на підтвердження особи стягувача, не вчиняла жодних дій для ідентифікації особи стягувача з метою підтвердження його особи та відповідності заяви приписам ст. 26 Закону, як і в подальшому не вчиняла вказаних дій чи дій щодо зміни назви сторони виконавчого провадження.

В свою чергу, твердження представника стягувача, що розбіжності у написанні імені стягувача у виконавчих листах та у паспорті громадянина України пов'язанні зі зміною стягувачем вказаного паспорта, а тому вказана обставина жодним чином не може бути підставою для скасування постанов про відкриття виконавчих проваджень, суд не бере до уваги та зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Статтею 28 ЦК України визначено, що фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям.

Ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

При здійсненні окремих цивільних прав фізична особа відповідно до закону може використовувати псевдонім (вигадане ім'я) або діяти без зазначення імені.

Ім'я фізичній особі надається відповідно до закону.

Згідно ст. 294 ЦК України, фізична особа має право на ім'я.

Фізична особа має право на транскрибований запис її прізвища та імені відповідно до своєї національної традиції.

У разі перекручення імені фізичної особи воно має бути виправлене. Якщо перекручення імені було здійснене у документі, такий документ підлягає заміні. Якщо перекручення імені здійснене у засобі масової інформації, воно має бути виправлене у тому ж засобі масової інформації.

При чому ч. 1 ст. 295 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім'я.

Таким чином, згідно зазначених приписів ЦК України, фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям, в тому числі і під зміненим ім'ям, в порядку визначеному чинним законодавством, що в свою чергу, дає змогу ідентифікувати особу як ту, яка набула певних прав чи обов'язків.

Таким чином, в сукупності вищевикладеного слідує, що державний виконавець Діцуленко Н.І. діяла з порушенням вимог чинного законодавства з грубим порушенням основних засад здійснення виконавчого провадження, а саме верховенства права, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та обєктивності, що мало наслідком порушенням прав скаржника, а відтакскарга на постанови державного виконався про відкриття виконавчих проваджень є законною, обґрунтованої та підлягає задоволенню.

Статтею 453 ЦПК України визначено, що про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 223, 259, 260, 273, 353, 354, 447-451 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення старшого державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області ОСОБА_4 про відкриття виконавчих проваджень, стягувач ОСОБА_5- задовольнити.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області ОСОБА_4 від 27.10.2017р. про відкриття виконавчого провадження № 55011977 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 23 366 грн. 24 коп.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області ОСОБА_4 від 27.10.2017р. про відкриття виконавчого провадження № 55011693 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 10 000 грн. 00 коп.

Врадіївському районному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області повідомити Врадіївський районний суд Миколаївської області та ОСОБА_1 про виконання ухвали в порядку визначеному ст. 453 ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається через Врадіївський районний суд Миколаївської області протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ф.Г. Сокол