Номер провадження: 22-ц/785/1057/18
Номер справи місцевого суду: 520/37/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до пасажирського депо станції Одеса-Головна Служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця», ОСОБА_3, про визнання строку дії трудового договору незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою представників Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2016 року, ухваленого суддею Васильків О.В.

встановив :

05.01.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила поновити її на посаді начальника поїзду з 31.12.2015 року; зобовязати відповідача укласти із нею строковий трудовий договір на посаді начальника поїзду пасажирського вагонного депо станції «Одеса-Головна» служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на строк пять років, визнавши контракт від 05.11.2015 року № 110 в частині строку дії з 05.11.2015 року по 31.12.2015 року недійсним; стягнути з відповідача середній заробіток із розрахунку 4200 грн. щомісячно за час вимушеного прогулу з 01.01.2016 року до дня укладання трудового договору; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмір 27 560 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що з 12.07.2013 року працювала на посаді начальника поїзду, 15.09.2014 року їй було надано відпустку по догляду за дитиною, яку вона використала частково, та вже 24.10.2015 року приступила до роботи, про що письмово повідомила відповідача. 05.11.2015 року вона була змушена під тиском відповідача підписати контракт № 110 строком дії до 31.12.2015 року. З 01.12.2015 року відповідач змінив назву підприємства відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». У звязку із вищевказаною реорганізацією жодних змін умов праці позивача не відбулося.14.12.2015 року ОСОБА_2 надала письмову заяву на імя ОСОБА_3 про продовження терміну дії контракту строком на 1 рік, але про результати розгляду вказаної заяви її відповідно до вимог закону не було повідомлено та не надано письмової згоди. 31.12.2015 року представником за дорученням подано відповідачу письмову заяву про вирішення питання про призначення ОСОБА_2 по виходу із лікарняного на посаду тимчасово виконуючої обовязки начальника поїзду до продовження дії трудового контракту, оскільки з 09.12.2015 року позивач перебувала на лікарняному. Однак наказом від 31.12.2015 року за підписом ОСОБА_3 позивача звільнено з роботи 31.12.2015 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору. Вважаючи трудовий договір незаконним, позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним контракт №110, укладений 05.11.2015 року між пасажирським депо станції Одеса-Головна Служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця» та ОСОБА_2 в частині строку дії з 05.11.2015 року по 31.12.2015 року. Поновлено ОСОБА_2 з 31.12.2015 року на посаді начальника поїзду пасажирського депо станції Одеса-Головна Служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця». Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2016 року до моменту поновлення на роботі та моральну шкоду у розмірі 8 000 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подали представники відповідача ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якій з посиланням на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені заявлених ОСОБА_2 позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.06.2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.11.2017 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08.06.2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08.06.2016 року, суд касаційної інстанції виходив з того, що перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції, апеляційний суд не дослідив зміст заяви ОСОБА_6, яка стала підставою видачі наказу на умовах строкового трудового договору із 05.11.2015 року по 31.12.2015 року включно, не встановив, на яких умовах вона погодилася виконувати обовязки начальника потягу пасажирського депо станції Одеса-Головна служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», зокрема не зясував, чи мала місце її згода на строковість трудового договору; з урахуванням встановлених обставин судом не зясовано, чи не має у такому випадку погодження сторонами строку дії трудового договору, після закінчення якого він припиняється за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, у матеріалах справи відсутнє Положення про укладання контрактів із працівниками залізничного транспорту, затвердженого наказом Укрзалізниці від 04.03.2014 року № 056-ц/од, покладене в основу висновків судів щодо недійсності контракту ОСОБА_6 в частині строку. Крім того, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не навів розрахунків стягнутої ним за ч. 2 ст. 235 КЗпП України суми, не визначив конкретний її розмір. Апеляційний суд доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив, наведених порушень судом першої інстанції норм процесуального права не усунув.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Сторони в судове засідання не зявились. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялись належним чином.

Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову не оскаржено, а тому колегією суддів в цій частині не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду в повній мірі не відповідає виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом установлено позивач ОСОБА_2 працює в Одеській залізниці на посаді начальника поїзда з 12.07.2013 року (а.с. 80).

Наказом (розпорядженням) № ЛВЧДК-3-52/299 від 15.09.2014 року ОСОБА_2 на підставі її заяви від 11.09.2014 року надано відпустку по догляду за дитиною до 3-х років та декретну відпустку з 24.09.2014 року по 21.07.2017 року (а.с. 137, 158-159).

Згідно свідоцтва про зміну імені серії І-ЖД № 010106, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції, 15.10.2015 року позивач змінила прізвище з «Макисимова» на «Золотарьова», про що зроблено відповідний актовий запис № 77 (а.с. 10).

27.10.2015 року ОСОБА_2 на адресу начальника пасажирського вагонного депо Одеса-Головна ОСОБА_3 надала заяву про вихід на роботу та просила вважати її такою, що приступила до роботи (а.с. 13).

05.11.2015 року між пасажирським вагонним депо Одеса-Головна в особі начальника пасажирського вагонного депо Одеса-Головна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено контракт № 110, що є строковим трудовим договором, а саме укладений строком з 05.11.2015 року по 31.12.2015 року (включно) (а.с. 14-16).

Судом встановлено, що 14.12.2015 року позивач ОСОБА_2 на адресу начальника пасажирського вагонного депо Одеса-Головна ОСОБА_3 надала заяву з проханням продовжити термін дії контракту строком на 1 рік (а.с. 17), проте наказом (розпорядженням) № 79/ОС від 31.12.2015 року про припинення трудового договору (контракту) позивача ОСОБА_2 звільнено з посади начальника поїзда з 31.12.2015 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору (а.с. 86).

Статтею 15 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що трудові відносини працівників залізничного транспорту загального користування регулюються на підставі Кодексу законів про працю України, Положення «Про дисципліну працівників залізничного транспорту України», іншими актами законодавства України про працю. Особливості умов праці, соціально-побутового і житлового забезпечення, режиму робочого часу та часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту загального користування, робота яких безпосередньо повязана з рухом поїздів, встановлюється Укрзалізницею згідно з чинним законодавством за погодженням з галузевими профспілками. Працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Переліком категорій і посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №764 від 15.07.1997 року, посаду начальника пасажирського поїзда віднесено до категорії посад, з якими укладається контракт.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №12-рп/98 від 09.07.1998 року контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 КЗпП України).

Наказом Укрзалізниці №056-ц/од від 04.03.2014 року «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору на залізничному транспорті» затверджено Положення про укладання контрактів з працівниками залізничного транспорту, які здійснюють обслуговування пасажирів. Пунктом 4 Положення передбачено, що умови контракту, що погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, галузевою угодою і колективними договорами, вважаються недійсними.

Пункт 8 Положення про укладання контрактів встановлює, що контракт з працівником укладається на строк від 1 до 5 років, крім випадків прийому на роботу працівника на період літніх пасажирських перевезень або новорічних чи різдвяних свят.

Таким чином, суд дійшов висновку, що укладений 05.11.2015 року контракт № 110 суперечить п. 8 Положення про укладання контрактів, який встановлює, що контракт з працівником укладається на строк від 1 до 5 років, оскільки вказаний контракт № 110 від 05.11.2015 року укладений строк до 31.12.2015 року (включно) тобто, на строк менше 2 місяців.

При цьому судом встановлено, що контракт № 110 не підпадає під виключення, передбачені п. 8 вказаного Положення, так як контракт укладений не із працівником на період літніх пасажирських перевезень або новорічних чи різдвяних свят.

З урахуванням вказаного, районний суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним контракту від 05.11.2015 року № 110 в частині строку дії з 05.11.2015 року по 31.12.2015 року підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Посилання представника відповідача на той факт, що підписавши контракт № 110 строком до 31.12.2015 року, позивач погодилася на обумовлений строк дії контракту менше як на 2 місяці, суд не прийняв до уваги, оскільки, як встановлено судом вказаний контракт укладено із порушенням п. 8 Положення про укладання контрактів. Крім того, заяву позивача від 14.12.2015 року з проханням продовжити термін дії контракту строком на 1 рік, подану до закінчення дії контракту № 110, суд розцінив як таку, що спрямована на продовження дії контракту.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 4 ОСОБА_7 Спеціалізованого Суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.12.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права», відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно довідки № 37 від 14.01.2016 року середній заробіток на момент звільнення ОСОБА_2 склав 5195,06 грн. (а.с. 84).

З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

У ході розгляду справи представник відповідача пояснювала, що після виходу позивача із відпуски по догляду за дитиною до трьох років, ОСОБА_2 була направлена на перевірку знань, та рішенням Протоколу засідання комісії Укрзалізниці з професійного відбору кандидатів на посаду начальника поїзда від 08.12.2015 року, було вирішено відмовити у призначені на посаду начальника поїзда, зокрема, ОСОБА_2, оскільки дана посада вимагає високого рівня професійної відповідальності. У зв'язку з чим, керівництвом було вирішено не продовжувати строк дії контракту з позивачем. Представник пояснила, що позивач мала право на проходження комісії повторно, однак, не оспорювала дане рішення Протоколу засідання комісії. Крім того, позивачу було запропоновано посаду провідника поїзда, на яку вона не погодилася.

На виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення рішення), дані обставини в ході розгляду справи були підтверджені представником відповідача належними письмовими доказами, та визнавалися позивачем. Однак, суд не прийняв до уваги вказані заперечення представника відповідача в даному судовому провадженні, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 не стосуються оспорювання рішення Протоколу засідання комісії від 08.12.2015 року, чи її звільнення саме з цієї підстави. Так, суд зазначив, що позивача було звільнено не з підстави професійної невідповідності, а згідно наказу від 31.12.2015 року, виключно на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, тобто по закінченню строку трудового договору.

В той же час, п. 2.3. розділу 2 «Положення про порядок вивчення та перевірку знань нормативних актів з безпеки руху поїздів та маневрової роботи працівниками залізничного транспорту України», затвердженого наказом Мінтрансзвязку від 14.06.2007 року № 499, встановлено, що перевірка знань нормативних актів з безпеки руху поїздів та маневрової роботи проводиться при прийманні на роботу, при переведенні на іншу роботу, що вимагає більшого обсягу знань, після перерви в роботі за спеціальністю терміном один рік і більше, позачергово відповідно до п. 2.11 та періодично згідно з розділом 4 цього Положення.

Таким чином, судом встановлено, що посада начальника поїзда має особливий статус, та після перерви в роботі за спеціальністю терміном один рік і більше ОСОБА_2 зобовязана пройти перевірку знань, на підставі якої буде вирішено комісією можливість продовження дії контракту. У зв'язку з чим, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимога позивача про зобовязання відповідача укласти із нею строковий трудовий договір на посаді начальника поїзду строком пять років не підлягає задоволенню, так як дане питання може вирішуватися виключно після проходження спеціальної перевірки, та до компетенції суду в даному варіанті позовних вимог не відноситься.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 27 560,00 грн., суд зазначив наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд погодився з доводами позивача стосовно завдання їй моральної шкоди відповідачем, однак вважав, що розмір моральної шкоди, визначений в позовній заяві є завищеним, в звязку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме суд вважав, що відповідачем підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 8 000 грн.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колегія суддів зазначає, що на виконання вказівок суду касаційної інстанції, апеляційний суд дослідив зміст заяви ОСОБА_6, яка стала підставою видачі наказу на умовах строкового трудового договору із 05.11.2015 року по 31.12.2015 року включно, та встановив, що як правильно було зазначено судом першою інтонації, позивач погодилась на продовження терміну дії контракту, а не укладала нового, терміном на один рік. Також колегія витребувала та дослідила Положення про укладання контрактів із працівниками залізничного транспорту, затвердженого наказом Укрзалізниці від 04.03.2014 року № 056-ц/од, зміст якого підтвердив правильність висновків суду першої інстанції щодо недійсності контракту ОСОБА_6 в частині строку.

Таким чином колегією суддів було зясовано всі обставини справи у тому числі на які посилався апелянт у скарзі та встановлено, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що дійшовши правильного висновку про стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.01.2016 року, суд першої інстанції допустився помилки не вказавши суму, що підлягає стягненню, що підлягає виправленню апеляційним судом.

Так, в судовому засіданні як позивача так і відповідача було зобовязано надати розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак представник відповідача у двох судових засіданнях проігнорувала вимоги суду, а в подальшому з посиланням на зайнятість просила розглядати справу за її відсутності.

Позивач надав розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2016 року по 17.04.2016 року -76 днів складає: 76х173,17 грн. (середній заробіток) = 13160,92 грн.

Отже, з огляду на диспозитивність розгляду справи, колегія суддів вважає необхідність стягнути на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13160,92 грн.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі п.п.1,4 ст.376 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає зміні в частині визначення розміру стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У звязку з ухваленням рішення за відсутності учасників справи, відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представників Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2016 року в частині визначення розміру стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зазначивши суму, яка підлягає стягненню 13160,92 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.05.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_8