Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 523/19526/14-ц

провадження № 61-6305св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах недієздатного ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

особа, яка оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах недієздатного ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Короткова В. Д., Гончаренко В. М., Калараш А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах недієздатного ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом, який змінила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування записів про державну реєстрацію.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що недієздатний ОСОБА_2 прийняв спадщину у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, яка залишилася після смерті його батька ОСОБА_6, у порядку спадкування за законом. Також він успадкував за правом представлення після смерті свого батька ОСОБА_6 3/8 частин вищевказаної квартири, яка залишилася після смерті його баби ОСОБА_8 Успадковане ОСОБА_2 майно незаконно поза його волею вибуло з його володіння до відповідачів на підставі договорів дарування. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила:

- визнати недійсним договір дарування від 15 травня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3-471, за яким ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати недійсним договір дарування від 08 грудня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 7-2897, за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_11 1/2 частину спірної квартири;

- визнати недійсним договір дарування від 29 липня 2011 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 7-1565, за яким ОСОБА_11 подарувала ОСОБА_4 1/2 частину спірної квартири;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на вищевказану квартиру;

- визнати право власності на 1/4 частину спірної квартири за ОСОБА_2;

- витребувати 1/4 частину спірної квартири на користь ОСОБА_2;

- визнати право власності на 3/8 частин спірної квартири за ОСОБА_2;

- витребувати 3/8 частин спірної квартири на користь ОСОБА_2

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 02 липня 2015 року у складі судді Шепітко І. Г. позов ОСОБА_1, яка дії від імені та в інтересах недієздатного ОСОБА_2, задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його батька ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно у вигляді 3/8 частин вказаної квартири у порядку спадкування за правом представлення після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його баби ОСОБА_8 Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1/8 та 3/16 частини квартири. Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/8 та 3/16 частини квартири. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 5/16 частин квартири. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 5/16 частин квартири. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що право власності померлого ОСОБА_13 (діда позивача) на 1/3 частину спірної квартири дійсно перейшло у порядку спадкування за законом у рівних частках до дружини померлого (баби позивача) та його сина (батька позивача). Надалі недієздатний син померлого ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті батька та став володіти на праві власності 1/4 частиною квартири з ІНФОРМАЦІЯ_2. Мати померлого ОСОБА_8 (баба позивача) успадкувала 1/4 частину квартири від її померлого сина (батька позивача) в порядку, встановленому частиною третьою статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки постійно проживала разом з ним на час відкриття спадщини. Враховуючи, що ОСОБА_8 вже мала частку у праві власності на зазначену квартиру, після прийняття спадщини, яка залишилася після смерті сина, її частка склала 3/4. Недієздатний (непрацездатний) позивач, будучи онуком ОСОБА_8, на підставі частини першої статті 1266 ЦК України успадкував ту частку спадщини, яка належала б за законом його батькові - непрацездатному ОСОБА_6, якщо б він був живий на час відкриття спадщини, тобто ОСОБА_2 успадкував за правом представлення свого батька ОСОБА_6 після смерті баби ОСОБА_8 3/8 частини спірної квартири, які мав би успадкувати за законом непрацездатний ОСОБА_6 (батько позивача). При відчуженні часток спірної квартири за договорами дарування дарувальники не мали належного обсягу цивільної дієздатності, оскільки рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 вересня 2008 року, яким визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування на спірну квартиру, скасовано рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2014 року, яким ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні їх позову. Позовна вимога щодо витребування спірного майна у відповідачів підлягає задоволенню з метою захисту порушеного права власності позивача, а у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними договорів дарування, за якими було відчужено, зокрема належне позивачу майно, слід відмовити у зв'язку з неправильно обраним позивачем способом захисту порушеного права. Рішення суду про задоволення позову щодо витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для здійснення реєстрації права власності на майно, а також - для скасування попередньої реєстрації на підставі статей 19, 27 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 02 липня 2015 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 02 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції визнав за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 1/4 частину та на 3/8 частин квартири АДРЕСА_1, при цьому вирішив питання про спадкові права ОСОБА_5 і ОСОБА_9, які є спадкоємцями за заповітом, без залучення їх до участі у справі. На зазначені обставини не звернула уваги колегія суддів апеляційного суду Одеської області, яка своєю ухвалою від 23 грудня 2015 року залишила рішення суду першої інстанції без змін.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах недієздатного ОСОБА_2, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргуна рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати це рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції від 23 грудня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час подачі позову ОСОБА_5 не була власником спірного майна, оскільки здійснила його відчуження. Апеляційним судом неповно з'ясовано обставини справи та не встановлено, які права захищаються позивачем. ОСОБА_5 була спадкоємцем за заповітом після смерті баби недієздатного позивача ОСОБА_8, яка на час своє смерті могла розпоряджатися лише 3/4 частинами спірної квартири, тобто заповіт якої стосується 3/4 частин спірного об'єкта нерухомості. Позовні вимоги про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння були пред'явлені до належних відповідачів, а незалучення ОСОБА_5 до участі у справі жодним чином не вплинуло на її вирішення, оскільки спір стосувався витребування майна від особи, яка набула це майно безвідплатно. Порушення апеляційним судом норм процесуального права при розгляді справи призвело до ухвалення незаконного рішення та позбавлення недієздатного ОСОБА_2 конституційного права на судовий захист, а також права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 13 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є правильним, законним, обґрунтованим та справедливим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. На порушення вимог закону суд першої інстанції не залучив до участі у справі належного відповідача та не з'ясував обставини, які можуть вплинути на вирішення справи. ОСОБА_5 є спадкоємцем тієї частки, на яку претендує позивач, тому відповідачем у цій справі повинна бути саме вона.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_5 (ОСОБА_5) - ОСОБА_14 подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що скарга не містить жодних правових підстав для скасування рішення апеляційного суду. ОСОБА_5 не було залучено до участі у справі як відповідача, що призвело до порушення її прав, оскільки вона є спадкоємцем за заповітом. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є належними відповідачами у справі про визнання права власності в порядку спадкування, оскільки не є спадкоємцями ні за заповітом, ні за законом. Застосувавши до спірних правовідносин норми статті 1266 ЦК України та визнавши за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно у вигляді 3/8 частин спірної квартири в порядку спадкування за правом представлення після смерті ОСОБА_8, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, оскільки застосував закон, який не поширюється на спірні правовідносини. Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про порушення апеляційним судом конституційного права на захист ОСОБА_2, а також його права на справедливий суд, оскільки ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду з такими ж вимогами, але до належних відповідачів.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року справу № 523/19526/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна (частина перша, друга статті 357 ЦК України).

Частиною першою статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження від 19 квітня 1978 року № ДР450303.

Згідно з дублікатом свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 2008 року та витягом про державну реєстрацію права власності від 04 березня 2008 року № 17979833 квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 (батькові позивача), ОСОБА_8 (бабі позивача) та ОСОБА_13 (дідові позивача), тобто кожному з них належало по 1/3 частині вказаної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_13 (дід позивача).

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день.

Встановлено, що у день смерті ОСОБА_13 (діда позивача) відкрилася спадщина на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно з частиною першою статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Заповіту ОСОБА_13 не залишив.

Відповідно до частин третьої, п'ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З огляду на вказані норми права та з урахуванням того, що заповіту після померлого не залишилося, спадкоємці першої черги: син померлого ОСОБА_6 (батько позивача) та дружина померлого ОСОБА_8 (баба позивача) успадкували майно, що складалося з 1/3 частини квартири, яка належала померлому ОСОБА_13 (дідові позивача), у зв'язку з тим, що постійно проживали зі спадкодавцем на час його смерті та не заявили про відмову від спадщини.

Отже, право власності померлого ОСОБА_13 (діда позивача) на 1/3 частину квартири перейшло у порядку спадкування за законом у рівних частках до дружини померлого (баби позивача) та його сина (батька позивача).

З урахуванням викладеного, частка ОСОБА_8 після смерті її чоловіка склала 1/6 частину спірної квартири (1/3:2=1/6), а в цілому їй належало 1/2 її частина. Власником іншої 1/2 частини квартири став ОСОБА_6 (батько позивача).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_6

Відповідно до вищенаведених частин першої, другої статті 1220 ЦК України у день смерті ОСОБА_6 (батька позивача) відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частину квартири, яка відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України спадкується на загальних підставах.

Заповіту ОСОБА_6 не залишив.

Спадкоємцями першої черги після його смерті були мати спадкодавця ОСОБА_8 (баба позивача) та син ОСОБА_2 (позивач).

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26 липня 2004 року у справі № 2-4216/04 ОСОБА_2 (позивач) визнано недієздатним.

Відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Частинами другою-четвертою статті 1273 ЦК України передбачено, що фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заява про відмову від прийняття спадщини опікуном ОСОБА_2 не подавалася.

З огляду на викладене, недієздатний син померлого ОСОБА_2 (позивач) відповідно до частини п'ятої статті 1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті свого батька у вигляді 1/4 частини (1/2:2=1/4) квартири АДРЕСА_1.

Мати померлого - ОСОБА_8 (баба позивача) на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України успадкувала після померлого сина (батька позивача) 1/4 частину квартири (1/2:2=1/4) як така, що постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Враховуючи, що ОСОБА_8 вже мала частку в зазначеній квартирі, то після прийняття спадщини, яка залишилася після смерті сина, її частка склала 3/4 (1/2+1/4=3/4).

Отже, станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 (день смерті ОСОБА_8) право власності на квартиру АДРЕСА_1 належало: 1/4 частина - ОСОБА_2 (позивачу), 3/4 частини - ОСОБА_8 (бабі позивача).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 (баба позивача).

Відповідно до статті 1220 ЦК України після її смерті відкрилася спадщина на 3/4 частини спірної квартири.

На випадок своєї смерті ОСОБА_8 залишила заповіт, згідно з яким заповіла належне їй на праві власності майно ОСОБА_5 та ОСОБА_9

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Встановлено, що син спадкодавця ОСОБА_8 (баби позивача) - ОСОБА_6 (батько позивача) був інвалідом 3-ї групи, тобто непрацездатним і незалежно від змісту заповіту мав право на обов'язкову частку у спадщині на підставі частини першої статті 1241 ЦК України.

У разі спадкування за законом ОСОБА_6 належав до першої черги спадкоємців та був би єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері і успадкував би все належне їй майно, тобто 3/4 частини спірної квартири.

З урахуванням викладеного, обов'язкова частка ОСОБА_6 (батька позивача) як непрацездатного сина спадкодавця за наявності заповіту, складеного на користь інших осіб, становила б половину від 3/4 частин квартири.

Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Недієздатний (непрацездатний) позивач, будучи онуком ОСОБА_8, спадкує на підставі частини першої статті 1266 ЦК України ту частку спадщини, яка належала б за законом його батькові - непрацездатному ОСОБА_6 Тобто ОСОБА_2 успадкував за правом представлення свого батька ОСОБА_6 після смерті баби ОСОБА_8 3/8 частини квартири АДРЕСА_1, які мав би успадкувати за законом непрацездатний ОСОБА_6 (батько позивача), якби він був живий на час відкриття спадщини.

Оскільки опікун ОСОБА_2 - ОСОБА_1 не подавала заяву про відмову від спадщини, а відповідно до частини п'ятої статті 1268 ЦК України спадщина незалежно від часу її прийняття належить спадкоємцеві з часу відкриття, то ОСОБА_2 є власником 3/8 частин спірної квартири з ІНФОРМАЦІЯ_1 і власником 1/4 частини зазначеної квартири з 02 січня 2007 року.

Однак, як встановлено судом, 08 вересня 2007 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким все належне їй на праві власності майно заповіла ОСОБА_9 та ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції міста Одеси 03 січня 2008 року.

15 травня 2009 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Одеської нотаріальної контори 15 травня 2009 року та зареєстрованим у реєстрі за № 3-470.

08 грудня 2010 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_11 1/2 частину спірної квартири, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 08 грудня 2009 року та зареєстрованим у реєстрі за № 7-2896.

Відповідно до частини першої статті 307 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог; змінити рішення; постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Апеляційний суд у силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 303, 307 ЦПК України 2004 року, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Вищевказані недоліки не могли бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв'язку з чим цей суд дійшов висновку про скасування рішення місцевого суду, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому апеляційний суд правильно виходив з того, що місцевий суд вирішив питання про права ОСОБА_5 і ОСОБА_9, які є спадкоємцями за заповітом, без залучення їх до участі у справі.

Оскільки апеляційний суд не допустив порушень норм права, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для скасування його рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 не була власником спірного майна, оскільки здійснила його відчуження, не заслуговують на увагу, так як судами було вирішено питання про її права як спадкоємця за заповітом, тому незалучення її до участі у справі є порушенням її права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання на те, що порушення апеляційним судом норм процесуального права при розгляді справи призвело до постановлення незаконного рішення та позбавлення недієздатного ОСОБА_2 конституційного права на судовий захист, а також права на справедливий суд, є помилковими, оскільки опікун ОСОБА_2 не позбавлений права на пред'явлення аналогічного позову до всіх належних відповідачів.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції іне дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє від імені та в інтересах недієздатного ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак