Провадження № 2/161/442/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді - Крупінської С.С.

при секретарі - Ярмолюк І.С.

з участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідачів - ОСОБА_5

представника третьої особи - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням,

Свої вимоги мотивує тим, що є власником квартири АДРЕСА_2. В даній квартирі зареєстровані її син, його дружина та онука ОСОБА_4 Вона дозволила зареєструвати своїй невістці своє місце проживання в її квартирі з внучкою, оскільки про це просив її син.

Відповідачі проживали за даною адресою з 2003 року по липень 2009 року, вона проживала за іншою адресою, у квартирі № АДРЕСА_1. З липня 2009 року вони за її ініціативою обмінялися житлом, то її син з ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_4 перейшли проживати у квартиру АДРЕСА_1.

В серпні 2017 року її невістка ОСОБА_3 забрала з собою ОСОБА_4, її внучку, та переїхали проживати в інше місце, де саме вони проживають позивач не знає.

Оскільки відповідачі за адресою АДРЕСА_2 не проживають з 2009 року по даний час, то у неї виникли проблеми зі сплатою комунальних послуг, вона не може отримати субсидію, а тому просить суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_2.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у заяві, просили суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечувала щодо її не проживання у спірній квартирі, однак, просила суд в задоволенні позову до її дочки - ОСОБА_4 відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав думку своєї довірительки, вважає, що підстав для визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням немає.

Представник третьої особи просив суд в позові до ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

У відповідності до ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 25.08.2009 року, ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 3).

З будинковою книги вбачається, що у вищезазначеній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 34), де вони і проживали до 2009 року та були вселені у квартиру за згодою власника житла.

Як встановлено в судовому засіданні, що і не заперечувалося сторонами по справі, то з 2009 року по серпень 2017 року відповідачі проживали у квартирі АДРЕСА_1.

З пояснень відповідача ОСОБА_3 вбачається, що так як між нею та її чоловіком ОСОБА_4 погіршилися відносини, що призвело до розірвання шлюбу 11.10.2017 року та стало підставою того, що вони почали проживати окремо, а із-за відсутності власного житла вона змушена на даний час винаймати житло.

Оскільки ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає з 2009 року, в судовому засіданні не заперечувала щодо визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщення, то суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає до задоволення.

Що ж стосується вимоги про визнання такою, що втратила право на користування жилим приміщенням ОСОБА_4 то слід зазначити, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» схваленою резолюцією Генеральної А самблеї ООН 44/25від 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12,встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

ОСОБА_4 зареєстрована по місцю проживання свого батька ОСОБА_4, відомості про те, що ОСОБА_4 має інше житло в матеріалах справи відсутні, її відсутність у місці постійного проживання не тягне за собою втрату нею права користування жилим приміщенням за місцем реєстрації. Крім того, визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням порушить її житлові права. Беручи до уваги, що матір дитини не забезпечена житлом, то зняття з реєстрації дитини за місцем реєстрації батька є неприпустимим.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_4 є безпідставним та до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 18, 19, 42, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 3 Конвенції «Про права дитини» схваленою резолюцією Генеральної А самблеї ООН 44/25від 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_2

В задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 320 (триста двадцять) грн..

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду С.С. Крупінська