Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 392/1114/16-ц

провадження № 61-6378 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5;

відповідач - Маловисківська районна державна адміністрація Кіровоградської області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. М., Кіселика С. А., від 15 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Маловисківської районної державної адміністрації Кіровоградської області про визнання права на земельну частку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що 8 вересня 1994 року він був прийнятий у члени колективного сільськогосподарського підприємства ім. Леніна Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області (далі - КСП ім. Леніна) на посаду тракториста, де працював до 15 жовтня 1997 року. У 1996 році при розпаюванні земель підприємства він був включений до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай), проте сертифікат про право на земельну частку (пай) йому видано не було. На його неодноразові звернення щодо видачі сертифікату до голови правління КСП ім. Леніна та комісії по розпаюванню землі його було повідомлено, що він помилково до списку включений не був, але його внесуть до додаткового списку. З відповіді Держземагенства у Маловисківському районі Кіровоградської області від 5 жовтня 2015 року йому стало відомо, що він дійсно був включений до списків осіб, що мають право на земельну частку (пай). Вважав, що оскільки він працював у підприємстві та був його членом, то має право на земельну частку (пай).

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним права на земельну частку (пай) КСП ім. Леніна, яка розташована на території Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, розміром 6,93 умовних кадастрових гектарів.

Заочним рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області у складі судді Березія Ю. А. від 11 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано право ОСОБА_3 на земельну частку (пай) КСП ім. Леніна розміром 6,93 умовних кадастрових гектари, яка розташована на території Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 було включено до списків осіб, що мають право на земельну частку (пай) КСП ім. Леніна, який є додатком до державного акту про право колективної власності на землю, виданого підприємству 11 січня 1996 року, а тому його порушене право підлягає захисту.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області задоволено частково. Заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що наслідком визнання права на земельну частку (пай) є її виділення в натурі, а тому вирішення цього позову неможливо без залучення до участі у справі Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, як органу місцевого самоврядування, що вирішує питання про виділення земельної ділянки в натурі, та головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, як розпорядника земель державної власності (землі запасу).

У касаційній скарзі, поданій 11 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд у порушення вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року вийшов за межі позовних вимог, заявлених ним у суді першої інстанції, так як він звернувся до суду із позовом про визнання за ним права на земельну частку (пай) і вимог про виділення земельної ділянки із земель колишнього КСП в натурі не заявляв. Крім того, апеляційний суд не встановив та не перевірив, які права Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області порушено, оскільки виділена йому в натурі після ухвалення судом першої інстанції рішення земельна ділянка № 209 за розпорядженням Маловисківської районної адміністрації Кіровоградської області знаходиться за межами населеного пункту сільської ради і до її розпорядження згідно земельного законодавства не входить.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 8 вересня 1994 року був прийнятий у члени КСП ім. Леніна на посаду тракториста,де працював до 15 жовтня 1997 року.

У 1996 році при розпаюванні земель підприємства ОСОБА_3 був включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю КСП ім. Леніна від 11 січня 1996 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що, працюючи та перебуваючи у членах КСП ім. Леніна, він при розпаюванню земель підприємства не отримав сертифікату на право на земельну частку (пай), а тому просив суд визнати за ним права на земельну частку (пай).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, не врахував таке.

Цивільним процесуальним кодексом України 2004 року, чинним на час ухвалення оскаржуваного рішення апеляційного суду, визначені повноваження апеляційного суду.

Згідно зі статтями 303, 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив визнати за ним права на земельну частку (пай) колишнього КСП ім. Леніна.

Вимог про виділення земельної ділянки із земель, які входять у розпорядження Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, позивачем не заявлялись.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Згідно вимог абзацу першого пункту 12 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером, на яку він претендує, знаходиться за межами населеного пункту, то повноваження на її виділення в натурі наділена відповідна районна державна адміністрація, а не сільська рада. Тому незалученням сільської ради її права не порушуються.

По суті апеляційний суду спір не вирішив, а вихід за межі позову є порушенням принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства (статті 10, 11 ЦПК України 2004 року).

Прохання касаційної скарги про залишення в силі рішення суду першої інстанції безпідставне, оскільки апеляційний суд по суті таке рішення на предмет законності й обґрунтованості не перевіряв, а обмежився формальними й неправильними процесуальними підставами для його скасування.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк