Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 350/1697/14-ц

провадження № 61-6149св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Беркій О. Ю., Пнівчук О. В., Соколовського В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що з 20 липня 1999 року по 27 листопада 2012 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_3. Під час шлюбу сторонами було побудовано житловий будинок по АДРЕСА_1, який оформлено на відповідача. Враховуючи, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю його та відповідача, просив виділити йому 1/2 частину цього нерухомого майна.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що у спірному житловому будинку разом з нею проживають її доньки від попереднього шлюбу - ОСОБА_4 і ОСОБА_5, а також спільний з ОСОБА_1 син ОСОБА_3. Відповідач за зустрічним позовом з часу припинення сімейних відносин у 2012 році у спірному будинку не проживає, аліменти на утримання сина не сплачує. Тому просила відступити від принципу рівності часток у спільній сумісній власності подружжя і виділити їй 2/3 частини вказаного житлового будинку.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2015 року у складі судді Бейка А. М. у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Присуджено ОСОБА_2 частину житлового будинку згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 09 липня 2015 року № 15045 та доповненням до нього від 06 листопада 2015 року варіант № 3 таблиця № 6, з відхиленням від встановлених часток з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, що становить 61/100 реальної частки житлового будинку і складає загальну площу 77,70 кв.м по АДРЕСА_1, а саме: коридор1-1 площею 5,0 кв.м, вартістю 20 124 грн; кухню 1-2 площею 14,2 кв.м, вартістю 57 153 грн; комору 1-3 площею 9,7 кв.м, вартістю 39 042 грн; коридор 1-5 площею 12,2 кв.м, вартістю 49 104 грн; прихожу 1-7 площею 14 кв.м, вартістю 56 349 грн; житлову кімнату 1-10 площею 18,9 кв.м, вартістю 76 071 грн, загальною вартістю 12 735 грн. Всього вартість частини нерухомого майна ОСОБА_2 складає 312 735 грн. Виділено ОСОБА_1 частину житлового будинку та господарські споруди згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 09 липня 2015 року № 15045 та доповненням до нього від 06 листопада 2015 року варіант № 3 таблиця № 6, що становить 41/100 реальної частки будинку і складає загальну площу 50,2 кв.м всього будинковолодіння по АДРЕСА_1, а саме: комору 1-6 площею 3,7 кв.м, вартістю 14 892 грн; гараж І площею 17,1 кв.м, вартістю 68 826 грн; житлову кімнату 1-8 площею 14,8 кв.м, вартістю 59 568 грн; житлову кімнату 1-9 площею 10,9 кв.м, вартістю 43 871 грн; балкон площею 3,7 кв.м, вартістю 14 892 грн, загальною вартістю 202 049 грн. Також виділено господарські будівлі та споруди: сарай (літера Б) вартістю 39 448 грн; вбиральню (літера В), вартістю 2 958 грн; колодязь (N1) вартістю 3 956 грн; ворота (N1) вартістю 4 521,16 грн, на загальну суму - 46 362 грн. Всього вартість частини нерухомого майна ОСОБА_1 складає 248 411 грн. Достягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави недоплачений судовий збір в сумі 3 410,4 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя сторін, однак суд дійшов висновку про відступлення від засади рівності часток та збільшення частки ОСОБА_2, оскільки з нею проживає неповнолітній син, а ОСОБА_1 не займається його вихованням та утриманням, ухиляється від сплати аліментів, що призвело до виникнення заборгованості в розмірі 16 400 грн.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_6, задоволено частково, рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 В порядку поділу майна подружжя проведено розподіл житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно з їх частками у праві власності за варіантом висновку будівельно-технічної експертизи від 31 травня 2016 року № 159/16-22 (поділ житлового будинку та надвірних будівель по 1/2 частки). Виділено ОСОБА_1 у власність із житлового будинку АДРЕСА_1 на першому поверсі будинку: коридор 1-1 площею 5,0 кв.м вартістю 13 560 грн, на другому поверсі: прихожу 1-7 площею 14,0 кв.м вартістю 37 967 грн, житлову кімнату 1-8 площею 14,8 кв.м вартістю 40 137 грн, житлову кімнату 1-9 площею 10,9 кв.м вартістю 25 126 грн, житлову кімнату 1-10 площею 18,9 кв.м вартістю 51 255 грн, балкон II площею 3,7 кв.м вартістю 10 034 грн, а також виділено у власність із господарських будівель та споруд: 1/2 колодязя N 1 вартістю 1 265 грн. Всього виділено у власність ОСОБА_1 приміщень у житловому будинку та господарських будівель вартістю 179 344 грн.Виділено ОСОБА_2 у власність із житлового будинку АДРЕСА_1 на першому поверсі будинку: кухню 1-2 площею 14,2 кв.м вартістю 38 509 грн, комору 1-3 площею 9,7 кв.м вартістю 22 360 грн, коридор 1-4 площею 3,7 кв.м вартістю 10 034 грн, житлову кімнату 1-5 площею 12,2 кв.м вартістю 33 086 грн, комору 1-6 площею 3,7 кв.м вартістю 10 034 грн, гараж I площею 17,1 кв.м вартістю 39 418 грн, а також виділено у власність із господарських будівель та споруд: сарай Б вартістю 25 404 грн, вбиральню В вартістю 1 916 грн, 1/2 колодязя N 1 вартістю 1 265 грн.Всього виділено у власність ОСОБА_2 приміщень в житловому будинку та господарських будівель вартістю 182 026 грн. У спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено колодязь питний N 1 вартістю 2 530 грн. З метою ізоляції виділених сторонам приміщень у житловому будинку зобов'язано ОСОБА_2 зняти дверні полотна та коробки у приміщенні 1-2; замурувати дверні прорізи між приміщеннями 1-1 - 1-2 та приміщеннями 1-2 - 1-6; оштукатурити і пошпаклювати оштукатурену кладку; зняти віконну раму і коробку у приміщенні 1-4, розібрати кам'яну кладку, стіну з дерев'яного брусу під віконним прорізом; об'єднати приміщення 1-5 з приміщенням 1-6 для влаштування загальної кімнати площею не менше 15 кв.м; улаштувати ганок із входом з трьох сторін у три східці. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 907,60 грн витрат на переобладнання житлового будинку та ізоляції виділених приміщень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 549,84 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 820,26 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 543,15 грн понесених судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про можливість розподілу житлового будинку за третім варіантом (таблиця № 6) висновку будівельно-технічної експертизи від 09 липня 2015 року № 15045 та доповненням до нього від 06 листопада 2015 року, не врахував, що запропоновані експертом переобладнання та перепланування у житловому будинку передбачають втручання у несучі конструкції, проте в матеріалах справи відсутні докази про наявність відповідного дозволу на це. Здійснюючи розподіл житлового будинку згідно з висновком комісійної додаткової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 31 травня 2016 року № 159/16-22, апеляційний суд виходив з того, що запропонований варіант розподілу відповідає інтересам сторін, оскільки передбачає найменше відступлення від рівності часток та мінімальне проведення переобладнань, які не потребують втручання в несучі конструкції. Разом з тим, суд вирішив не стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відхилення від рівності ідеальних часток в домоволодінні, оскільки ОСОБА_1 нерегулярно сплачує аліменти на утримання сина.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргуна рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати це рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не дослідив і не дав належної правової оцінки доказам, які підтверджують заборгованість ОСОБА_1 за аліментами у розмірі 16 400 грн, а також вироку Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2015 року, яким підтверджено, що ОСОБА_1 визнано винним у спричиненні умисних легких тілесних ушкоджень ОСОБА_2, знищенні та розкраданні майна.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не навела жодної норми закону та не надала жодних доказів, які б передбачали відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя. Об'єктивно оцінивши всі обставини та докази, апеляційний суд ухвалив законне і справедливе рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 29 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року справу № 350/1697/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що з 20 липня 1999 року по 27 листопада 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2012 року.

В період шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_3.

ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, зареєстрованим Обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» 18 січня 2011 року.

Спірний житловий будинок споруджено у період перебування сторін у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, однак сторони не домовилися про порядок поділу майна, у зв'язку з чим звернулися до суду за захистом своїх порушених прав.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ

про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 09 липня 2015 року № 15045, проведеної судовим експертом ОСОБА_7 на виконання ухвали Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року, вартість об'єкта оцінки - житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами становить 481 416 грн. Також експертом запропоновано варіанти розподілу вказаного домоволодіння у співвідношенні 1/2 до 1/2.

Висновком експертів за результатами проведеної комісійної додаткової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 31 травня 2016 року № 159/16-22, проведеної Тернопільським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на виконання ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2016 року, дійсна вартість спірного домоволодіння визначена у розмірі 741 290 грн. Також експертами запропоновано варіанти розподілу вказаного домоволодіння в натурі, вказано вартість ремонтно-будівельних робіт, які необхідно виконати при поділі житлового будинку, з урахуванням вартості будівельних матеріалів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, апеляційний суд здійснив розподіл спірного житлового будинку за варіантом, запропонованим Тернопільським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України у висновку комісійної додаткової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 31 травня 2016 року № 159/16-22, оскільки такий варіант відповідає інтересам сторін, передбачає найменше відступлення від рівності часток та мінімальне проведення переобладнань, які не потребують втручання в несучі конструкції.

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 просила відступити від рівності часток подружжя, оскільки ОСОБА_1 не займається вихованням та утриманням неповнолітнього сина ОСОБА_3, ухиляється від сплати аліментів, що призвело до утворення заборгованості.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в частині відступлення від засади рівності часток, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виникла заборгованість за аліментами не є тією обставиною, яка має істотне значення для застосування частини третьої статті 70 СК України.

Разом з тим, врахувавши інтереси неповнолітнього сина ОСОБА_3, а також нерегулярну сплату аліментів на його утримання, апеляційний суд відмовив у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за відхилення від рівності ідеальних часток.

Суд апеляційної інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що сама по собі заборгованість з аліментів не є обставиною, яка має істотне значення для відступлення від рівності часток подружжя на підставі частини третьої статті 70 СК України.

Не є такою обставиною і факт засудження ОСОБА_8 за спричинення ОСОБА_2 умисних легких тілесних ушкоджень.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції іне дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак