Справа № 454/1010/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

при секретарі Кочмар Н.-Г.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

в с т а н о в и в:

Позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд із даним позовом до відповідача ОСОБА_1, в позовній заяві вказавши, що 31.07.2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір №б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 13000.00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом. Оскільки, зі смертю позичальника отриманий кредит не був погашений, обов»язок виконання кредитних зобов»язань переходить до спадкоємця, а саме, ОСОБА_1.

Внаслідок вищенаведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 7779,59 грн. та судовий збір.

Представник позивача в судове засідання не прибув, проте подав суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

ОСОБА_1, в судове засідання не прибув, однак на адресу суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнає. Також, перед початком розгляду справи по суті, надійшло клопотання відповідача про відмову у позові, оскільки сплив строк позовної давності.

Оскільки сторони в судове засідання не прибули відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

З оглянутої копії заяви позичальника від 31.08.2007р., та Умов та Правил надання банківських послуг підписаних між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 встановлено, що останньому банк надає кредит в сумі 13000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом.

Згідно припису ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Факт укладення договору між позивачем та спадкодавцем підтверджується наявною у справі «заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку». Як визначено сторонами у вказаному вище документі, складовою частиною договору є сама заявка, «Умови та Правила надання банківських послуг», а також «Тарифи банку».

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, заява містить вказівку на Умови та Правила надання банківських послуг без відповідного посилання на їх редакцію та нормативний документ, вказівку на орган чи посадову особу, яким вказані Умови та Правила затверджені. Також, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази (підписи чи інші реквізити), які вказують на те, які саме Умови та Правила мали на увазі сторони за договором, зазначаючи їх в заяві та підписуючи її.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язався вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.ст. 526, 527, 230 Цивільного кодексу Україну зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

18.08.2013 року позичальник, ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28.08.2013р. Згідно з ч. 4 ст. 25 ЦК цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Внаслідок вищенаведеного виникла заборгованість перед кредитодавцем.

Відповідно до ст.ст. 608, 1218, 1219 ЦК України у зв'язку із смертю боржника в правовідносинах, що передбачають правонаступництво в порядку спадкування, обов»язки померлої особи (боржника) переходять до іншої особи - її спадкоємця.

Приписи ч.2 ст.1281 ЦК України зобов'язують кредитора спадкодавця протягом шести місяців з дня, коли від дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

На виконання вимог зазначеної норми закону, позивачем 31.01.2014 року направлено претензію кредитора до Сокальської Державної нотаріальної контори, в якій вказувалось про те, що спадкоємцям необхідно сплатити заборгованість у сумі 11 979,59 грн.

05.03.2014 року банком отримано лист-відповідь приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І., в якому повідомлялось, що спадкоємцем померлого є ОСОБА_1, а також про те, що на його адресу направлено копію претензії кредитора.

Також, як встановлено із листа-претензії з якою звернувся представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», засвідченою печаткою банку, відповідач був повідомлений необхідність сплатити повну суму заборгованості по вказаному кредиту шляхом внесення одноразового платежу. Наслідком відмови передбачалось те, що зазначена сума буде стягнута в судовому порядку у відповідності до законодавства України.

Як повідомив у своєму клопотанні відповідач, на виконання даної вимоги 04 квітня 2014 року, ним було погашено 700 грн., вказаного вище кредиту. Згодом, 13 червня 2014 року було повторно оплачено у розмірі 3500 грн. Дані факти підтверджується копіями квитанцій, які є додатком до клопотання та розрахунком заборгованості станом на 13 березня 2017 року, який подав банк під час зверення до суду.

А отже, вимогу кредитодавця (погашення заборгованості шляхом здійснення одноразового платежу) в повному обсязі не виконано.

За умовами ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За змістом ст. ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив зокрема тоді, коли не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений чи визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання про застосування позовної давності.

Саме зміст листа-претензії до спадкоємця передбачає обов'язок відповідача добровільно сплатити залишок заборгованості. Одночасно, вказаний документ передбачає механізм реагування на непогашення заборгованості. А тому, оскільки банком 04.04.2014 року отримано кошти у розмірі меншому, аніж витребовувалось листом-претензією - було порушено право позивача на повернення йому повної суми кредиту.

Проте, Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Так, відповідно до копії квитанції від 13.06.2014 року, відповідач сплатив 3 500 грн. (факт надходження коштів також підтверджується розрахунком заборгованості за зазначеним договором), що вказує на визнання ним боргу, та одночасно є підставою для звернення до суду у зв'язку із порушенням прав позивача.

У ст. 55 Конституції України вказується, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в установленому порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 1282 ЦК України, вимоги кредитора спадкоємці зобов»язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо інше не встановлено домовленістю. У разі відмови від одноразового платежу, кредитодавець звертається із позовом до суду для накладення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Згідно статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не передбачено договором або законом.

Відповідно до Цивільного кодексу України, передбачено строк у межах якого, особа може звернутись до суду для захисту свого цивільного права або інтересу, а саме три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, також цей строк може збільшуватись за домовленістю сторін, шляхом укладення письмового договору відповідно до ст.259 ЦК України.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позивач під час звернення до суду не надав документів, підтверджуючих збільшення строку позовної давності. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач у своєму клопотанні повідомив про те, що жодних договорів, зокрема про збільшення позовної давності, стосовно зазначених кредитних зобов'язань, із вказаним банком не укладав.

Як вбачається із правової позиції Верховного суду України від 30.09.2015 року у справі № 6-154 цс15 статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В позовній заяві позивач повідомляє про те, що ним не подано інших позовів до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих же підстав.

Окремо слід зазначити, що цивільне законодавство чи умови акта, на підставі якого виникло зобов»язання не передбачають необхідності банку звертатись повторно з вимогою-претензією до відповідача, а лише надають йому право на захист своїх інтересів в судовому порядку. Проте, в матеріалах справи наявний лист-претензія, датований 11 вересня 2017 року, вихідний номер SAMDN4500, в якому кредитор повторно звертається до відповідача з вимогою сплатити заборгованість. У вказаному листі зазначено, що станом на дату смерті спадкодавця, заборгованість складає 7779,59 грн. Проте, разом із позовними матеріалами, під час звернення до суду банк подав розрахунок заборгованості за договором №б/н від 31.08.2007, укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_2, станом на 13 березня 2017 року, у якому вказано, що станом на дату звернення в Сокальську державну нотаріальну контору з претензією кредитора від 31.01.2014 року вихідний номер SAMDN4500, залишок поточної заборгованості складає 7431,37грн., залишок простроченої заборгованості 4291,56 грн., та загальний залишок заборгованості за відстоками 256,66 грн., що загалом складає 11979,59 грн. Відповідно до вимоги, яка пред'являлась 18.03.2014 року розмір боргу станом на дату смерті зазначено також 11979,59. Лише із вимоги від 11 вересня 2017 року, яка повторно направлялась відповідачу випливає сума 7779,59. Як вбачається із вищенаведеного, такий залишок заборгованості виник внаслідок часткової оплати відповідачем, а саме 4200 грн., на виконання листа-претензії кредитора від 18.03.2014 року. Такі дії дають підстави вважати, що позивач має намір ввести суд в оману.

Відповідно до статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатись про відкриття спадщини пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги, що і було вчинено позивачем.

Внаслідок вищенаведеного, з матеріалів справи вбачається, що початком строку позовної давності слід вважати 13 червня 2014 року, а саме останню дату визнання відповідачем зобов'язання, оскільки таке не передбачало строку виконання відповідно до чинного законодавства. А також, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» використав своє право на захист в судовому порядку та звернувся з позовною заявою 18 квітня 2018 року.

Отже, з урахуванням наведених вище норм закону, які регулюють застосування позовної давності та наслідки її спливу, також, оскільки відповідачем було подано до суду клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позивачем вимог, та встановлених обставин справи, які підтверджують факт невиконання відповідачем зобов»язань та факт переривання перебігу строку позовної давності шляхом внесення відповідачем чергового платежу, який був зарахований банком, а також дату звернення кредитором з цивільним позовом - суд приходить до висновку про те, що встановлений законом трирічний строк позовної давності сплив.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення кредитором боргу спадкодавця не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст., 77, 211, 223, 247, 258 ЦПК України

в и р і ш и в:

У позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором №б/н від 31.08.2007р. - відмовити.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції через Сокальський районний суд Львівської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, учасниками, які не були присутні на проголошенні - протягом 30-ти днів з дня вручення їм копії даного рішення.

Головуючий: Л. Ю. Фарина