АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2018 року м. Одеса

справа № 496/2671/14-ц

провадження № 22-ц/785/1746/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представники позивача ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_2 -ОСОБА_6,

третя особа - служба у справах дітей Біляївської райдержадміністрації,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року у складі судді Дранікова С.М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом, який в подальшому уточнено, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позов мотивовано тим, що 26 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кошти у розмірі 88375 грн. строком до 26 жовтня 2027 року зі сплатою 15,00 % річних.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 26 жовтня 2007 року відповідач ОСОБА_2 передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно - квартиру №2, розташовану за адресою: Одеська область, Біляївський район, м.Біляївка, вул.Горького, будинок 166.

Неналежне виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору призвело до збитків банку, які мають вираз у залученні вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника, та понесення витрат по сплаті податків та інших обовязкових платежів з цих коштів. Станом на 25 квітня 2014 року у ОСОБА_2 перед банком утворилася заборгованість у розмірі 285924 грн. 41 коп. Уточнивши позовні вимоги, банк просив суд:

- в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру №2, розташовану за адресою: Одеська область, Біляївський район, м.Біляївка, вул.Горького, будинок 166, загальною площею 71, 60 кв.м., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки;

- виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані та/або проживають у квартирі № 2, розташованій за адресою: Одеська область, Біляївський район, м.Біляївка, вул.Горького, будинок 166;

- стягнути в відповідачів судові витрати (т. 1 а.с.1-3, 101-104).

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на те, що умови кредитного договору та договору іпотеки ним не порушені, оскільки він щомісячно з листопада 2007 року до теперішнього часу сплачує грошові кошти для погашення заборгованості по кредитному договору, тому у іпотекодержателя не виникло право почати звернення на предмет іпотеки. При цьому зазначив, що розрахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням завищеної процентної ставки (з 15% до 25,48%) є необґрунтованим, у звязку з нікчемністю правочину, оскільки банк в односторонньому порядку змінив процентну ставку лише 01 лютого 2009 року, після набуття чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» та не дотримав процедури повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки в порядку п.2.3.1. кредитного договору (т.1 а.с.42-45, т. 3 а.с.47-51).

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, підтримуючи письмові заперечення ОСОБА_2 (т.3 а.с.149).

Служба у справах дітей Біляївської районної адміністрації Одеської області позовну заяву банку в частині виселення неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, не підтримала з покладенням прийняття рішення на розсуд суду (т.3 а.с.123).

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк», в якій просив розірвати договір про надання споживчого кредиту від 26 жовтня 2007 року, укладеного між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк) та ОСОБА_2 та визнати припиненим договір іпотеки від 26 жовтня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 (т.2 а.с.1-9).

У січні 2015 року ОСОБА_2 надав суду заяву про зміну предмету та підстав позову, в якій поставив питання про визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору від 26 жовтня 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, визнання недійсним з моменту укладення договору іпотеки від 26 жовтня 2007 року, застосування реституції, повернення сторін кредитного договору до попереднього стану та виключення з Державного реєстру іпотеки запису про обтяження іпотекою квартири № 2, що знаходиться в місті Біляївка Одеської області по вулиці Горького у будинку № 166, що належить ОСОБА_2 (т.3 а.с.150-158).

ПАТ КБ «Приватбанк» зустрічний позов не визнало та просило суд застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_2 (т.1 а.с.130-134).

10 січня 2011 року представники ОСОБА_6, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 надали суду заяву про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_2 (т. 3 а.с. 149).

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду (т.3 а.с.151).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено (т.3 а.с.152, 153-157).

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом продажу та виселення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що кредитний договір та договір іпотеки не порушено, тому право почати звернення стягнення на предмет іпотеки у іпотекодержателя не виникло. При цьому суд вважав, що розрахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням завищеної процентної ставки (з 15% до 25,48 %) є необґрунтованим у звязку з нікчемністю правочину - учинення банком такої дії, як підвищення 01 лютого 2009 року відсоткової ставки до 25,48% в односторонньому порядку.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову (т.3 а.с.166-169).

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при визначенні безпідставності підвищення банком процентної ставки, не враховано, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання незаконним підвищення процентної ставки, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення. Рішення набрало чинності.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу банку без задоволення, посилаючись на незаконність підвищення банком в односторонньому порядку розміру процентної ставки, що свідчить про нікчемність правочину, а в рішенні Біляївського районного суду Одеської області від 27 грудня 2013 року судом надано правову оцінку щодо підвищення відсоткової ставки, а саме на думку суду, це відбулося відповідно до вимог законодавства, але відповідно до ч.7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 січня 2012 року по справі за позовом банка до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку позов банку залишено без задоволення та судом зазначено, що у судовому засіданні не було встановлено ні факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором, ні порушень ним умов кредитного договору. Рішення вступило в законну силу (т. 3 а.с.195-199).

Ухвалами апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року та справу призначено до розгляду на 23 січня 2018 року (т.3 а.с.176,177).

Справа слуханням відкладалась.

Представник ОСОБА_1 в інтересах банку, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представник третьої особи - служби у справах дітей Біляївської райдержадміністрації в судове засідання, призначене на 22 травня 2018 року, не зявились, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що згідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутності (т.3 а.с.231, 232, 236, 237, 241, 244, 245, 248).

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 в інтересах банку, представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ODB0GK01420549, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кошти в розмірі 88375 грн. на цілі - придбання нерухомості, а також оплату страхових платежів у розмірі 21462,50 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26 жовтня 2027 року (т.1 а.с.11-13, 177-179).

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 26 жовтня 2007 року ОСОБА_2 передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 2, яка розташована за адресою: Одеська область, Біляївський район, м. Біляївка, вул. Горького, буд. 166 та складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 71,60 кв. м., в тому числі житловою площею 30,20 кв.м. Зазначена квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить 126250 грн. (т.1 а.с.18-21, 180-183).

Пунктом 7.1. кредитного договору від 26 жовтня 2007 року передбачений порядок погашення заборгованості: щомісячно в період з 22 по 26 число позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1354 грн. 09 коп. для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Відповідно до пунктом 2.3.1. згаданого кредитного договору встановлено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору, у разі зміни облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань в страховий (резервний) фонд чи зміни середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому Банк направляє позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в силу зміненої процентної ставки (т.3 а.с.177-179).

Листом банку від 31 грудня 2008 року ОСОБА_2 підвищено розмір відсоткової ставки до 25,48 % на рік з 01 лютого 2009 року (т.1 а.с. 16,17).

З висновком суду першої інстанції про нікчемність правочину, у звязку з незаконним підвищенням банком відсоткової ставки в односторонньому порядку з 15% до 25,48 % колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 грудня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання незаконним підвищення процентної ставки за кредитним договором та визнання недійсною умови п. 2.3.1. кредитного договору від 26 жовтня 2007 року. Судом було встановлено, що рішення банку про підвищення відсоткової ставки за користування кредитом було прийнято до набуття чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2009 року, тому підвищення процентної ставки з 15% до 25,48 % з 01 лютого 2009 року за кредитним договором № ODB0GK01420549 здійснювалось банком із врахуванням вимог законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, а тому відсутні правові підстави для визнання дій банку щодо підвищення відсоткової ставки незаконними та такими, що порушують права позивача (т.1 а.с.221-224, 225).

За змістом пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року за № 8, відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення ЄСПЛ по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява N 48553/99) від 25 липня 2002 року, рішення ЄСПЛ по справі "Україна-Тюмень" проти України" (заява N 22603/02) від 22 листопада 2007 року).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009р. у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п.61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу геs judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, законність підвищення відсоткової ставки встановлена рішенням суду Біляївського районного суду Одеської області від 27 грудня 2013 року, що набрало законної сили, тому зазначені факти є преюдиціальними, які не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з доводом апеляційної скарги про законність підвищення відсоткової ставки, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, тому встановлені обставини не потребують доказуванню під час розгляду даної справи.

З наявних в матеріалах справи копій квитанцій вбачається, що з листопада 2007 року по квітень 2018 рік ОСОБА_2 сплачував заборгованість за кредитним договором, але неналежним чином, а саме: без врахування підвищення відсоткової ставки, не в повному розмірі та іноді не в строк встановлений кредитним договором (т.1 а.с.60-84, т.3 а.с.52-89, 125-127, 140, 249-250). Тому відповідно до п.п.3.2,3.7 кредитного договору змінювався порядок зарахування коштів, отриманих від боржника для погашення заборгованості за кредитним договором.

20 березня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав ОСОБА_2 письмову вимогу про наявність простроченої заборгованості в сумі 187613 грн. 18 коп., дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, а також відсотків, комісії та штрафні санкції, нараховані на день повернення кредиту, та виселення в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, попередивши про наслідки невиконання вимоги, зокрема про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (т.1 а.с.9,10).

У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 25 квітня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 285924 грн.41 коп., з яких:

- 85315 грн.27 коп. - заборгованість за кредитом,

- 101240 грн. 65 коп. заборгованість за відсотками,

- 7449 грн. 85 коп. заборгованість по комісії за користуванням кредитом,

- 78065 грн. 10 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором,

- 250 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина),

- 13603 грн. 54 коп. штраф (процентна складова) т.1 а.с. 5-8.

Вирішуючи спір в частині наявності підстав для звернення стягнення на іпотечне майно та визначенні розміру заборгованості за кредитним договором, колегія суддів виходить із того, що відповідачем порушено взяті на себе збов`язання за кредитним договором, що зумовлює право кредитора на звернення стягнення на передане в іпотеку майно в рахунок погашення наявної заборгованості.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку».

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобовязаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобовязань з боку боржника.

З системного аналізу положень ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» можна дійти висновку про те, що лише правильно визначивши розмір кредитної заборгованості можна ухвалювати рішення про звернення стягнення цієї суми на предмет іпотеки.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Положеннями ст. 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

З пункту 4.3 кредитного договору від 26 жовтня 2007 року вбачається, що за порушення боржником строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, боржник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову (т.1 а.с.13).

Відповідно до п.п. 4.1., 7.4. кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту боржник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен календарний день прострочки, але не менш ніж 1 грн.

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що сума пені нарахована з 01 лютого 2009 року до 25 квітня 2014 року (т.1 а.с.5-8).

На підставі наведеного, одночасне застосування штрафів (13603 грн. 54 коп. та 250 грн.) та пені (78065 грн. 10 коп.) за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Тому колегія суддів, враховуючи, що боржник продовжує щомісячно сплачувати заборгованість за кредитом, прийшла до висновку про застосування лише штрафу (фіксованої частини) в розмірі 250 грн.

З огляду на наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що на 25 квітня 2014 року розмір кредитної заборгованості ОСОБА_2 перед банком складає 194255 грн. 77 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 85315 грн. 27 коп., заборгованість за відсотками - 101240 грн. 65 коп., заборгованість по комісії за користуванням кредитом - 7449 грн. 85 коп., штраф (фіксована частина) - 250 грн.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст.39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Відповідно до пункту 22 договору іпотеки від 26 жовтня 2007 року сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених умовами договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеки» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в договорі.

Таким чином, в укладеному іпотечному договорі сторони визначили три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодерджателя, що узгоджується з положеннями Закону.

Разом з тим обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обовязком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням субєктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ПАТ «КБ «Приватбанк» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону.

Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

За змістом ч.1 ст. 39 Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч.6 ст. 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, беручи до уваги аналіз норм ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що в розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обовязково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України вже сформулював у постановах від 8 червня 2016 року (справа № 6-1239цс16), від 13 травня 2015 року (№ 6-53цс15, 6-63цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), 27 травня 2015 року (№ 6-332цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-449цс15), 7 жовтня 2015 року (№ 6-1935цс15), 21 жовтня 2015 року (№ 6-1561цс15), 4 листопада 2015 року (№ 6-340цс15), 3 лютого 2016 року (№ 6-2026цс15).

Разом з тим, відповідно до ст.ст. 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

ОСОБА_7 Верховного Суду у постановівід 21 березня 2018 року у справі за № 235/3619/15-ц дійшла висновку про те, що зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

У договорі іпотеки від 26 жовтня 2007 року сторони визначили вартість предмета іпотеки в розмірі 126250 грн. (п.34.4).

Таким чином, матеріали справи містять погоджену між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розумінні ч.6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціну продажу предмета іпотеки, що за відсутності інших наданих сторонами доказів є достатнім для виконання судом вимог ст.39 Закону України «Про іпотеку» щодо встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із ч.5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 5 квітня 2017 року № 6-3034цс16.

Вимога банку про право укладення іпотекодержателя укладати договори і здійснювати всі необхідні дії від імені іпотекодавця не узгоджується з вимогами ч.5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Тому колегія суддів прийшла до висновку про продаж предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу банком від свого імені.

За змістом ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР у редакції, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

З урахуванням ч.2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні сягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст.40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду Украни від 19 квітня 2017 року по справі № 694/886/13-ц.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Судом встановлено, що предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, що придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року, та згідно умов кредитного договору від 26 жовтня 2007 року цільове використання коштів придбання нерухомого майна.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що в іпотеку було передано квартиру, яка була придбана ОСОБА_2 у власність за рахунок отриманих кредитних коштів.

За таких обставин, передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеної житлової квартири наявні.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 звільняється від сплати судового збору як інвалід 2 групи (т.1 а.с.208,214), а ОСОБА_5 є неповнолітнім, судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь банку:

- за подання позовної заяви в сумі 971 грн. 28 коп. з кожного (позивачем сплачено 2859,24 грн. (т.1 а.с.28) при ціні позову 285924,41грн., судом задоволено позовні вимоги на суму 194255 грн. 77 коп., тому пропорційно задоволеним вимогам підлягає стягненню 1942,56 грн. / 2 = 971,28 грн.);

- за подання апеляційної скарги 1159 грн. 43 коп. з кожного (банком сплачено 3413,12 грн. (т.3 а.с.170), тому пропорційно задоволеним вимогам підлягає стягненню 2318,86 грн. / 2 = 1159,43 грн.).

Керуючись ст. ст. 374,376,382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: служба у справах дітей Біляївської райдержадміністрації, про звернення стягнення та виселення задовольнити частково.

Звернути стягнення за іпотечним договором, посвідченим 26 жовтня 2007 року державним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_8 між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2, зареєстрованим в реєстрі за № 1-6857, на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 71,60 кв.м., в тому числі житловою площею 30,20 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року, шляхом продажу предмета іпотеки публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» будь-якій особі покупцеві за початковою ціною, рівною 126250 грн. (сто двадцять шість тисяч двісті пятдесят гривень), в рахунок виконання зобовязань по погашенню за укладеним між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 кредитним договором № ODB0GK01420549 від 26 жовтня 2007 року заборгованості станом на 25 квітня 2014 рокув розмірі 194255 грн. 77 коп. (сто девяносто чотири тисячі двісті пятдесят пять гривень сімдесят сім копійок), у тому числі: заборгованість за кредитом - 85315 грн. 27 коп. (вісімдесят пять тисяч триста п'ятнадцять гривень двадцять сім копійок), заборгованість за відсотками - 101240 грн. 65 коп. (сто одна тисяча двісті сорок гривень шістдесят пять копійок), заборгованість по комісії за користуванням кредитом - 7449 грн. 85 коп. (сім тисяч чотириста сорок девять тисяч гривень вісімдесят пять копійок), штраф (фіксована частина) - 250 грн. (двісті пятдесят гривень).

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 971 грн. 28 коп., за подання апеляційної скарги 1159 грн. 43 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 червня 2018 року.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області: ОСОБА_9