Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 753/15761/14-ц

провадження № 61-12390св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Строга Марія Дмитрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Качана В. Я., Шиманського В. Й., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права власності. Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 липня 2014 року її було призначено опікуном над недієздатною матір'ю ОСОБА_2, яка маючи психічні розлади, 06 вересня 2013 року уклала договір дарування квартири, за яким подарувала квартиру АДРЕСА_1 своїй внучці ОСОБА_3 Однак наразі ОСОБА_2 не може пояснити такі свої дії, не пам'ятає обставин, за яких вона передала в дар квартиру. Враховуючи викладене, просила визнати недійсним вищевказаний договір дарування квартири та визнати за ОСОБА_2 право власності на відчужене за цим договором майно.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року у складі судді Коренюк А. М. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 06 вересня 2013 рокуміж ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Строгою М. Д. і зареєстрований в реєстрі за № 951, недійсним. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 243 грн 60 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки на час укладення договору дарування від 06 вересня 2013 року дарувальник ОСОБА_2 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, то на підставі частин першої, другої статті 225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спірний договір слід визнати недійсним. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на передану в дар квартиру, суд виходив з того, що дарувальник до укладення оспорюваного договору володіла цією квартирою згідно із свідоцтвом про право власності, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 20 травня 2005 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру є правильним, оскільки докази того, що відбулася фактична передача спірної квартири ОСОБА_3, а також того, що відповідач проживає у цій квартирі та здійснює оплату комунальних послуг, відсутні. Отже, договір дарування від 06 вересня 2013 року є таким, що не виконаний, а тому не створює жодних юридичних наслідків. Рішення місцевого суду в частині визнання договору дарування недійним в апеляційному порядку не оскаржувалося.

У травні 2016 року ОСОБА_1подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просила скасувати ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем у момент укладення договору дарування, а тому висновок апеляційного суду про те, що пред'явлений нею позов у частині визнання за ОСОБА_2 права власності на цю квартиру не підлягає задоволенню, є необґрунтованим, оскільки свідоцтво про право власності, видане 20 травня 2005 року на ім'я ОСОБА_2, втратило свою юридичну силу.

17 травня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 березня 2018 року справу № 753/15761/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позову про визнання недійсним договору дарування квартири не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судами встановлено, що за договором дарування від 06 вересня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Строгою М. Д., ОСОБА_2 подарувала своїй внучці ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до частин першої, другої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 липня 2014 року ОСОБА_2 визнано недієздатною та призначено її опікуном ОСОБА_5

Висновком судово-психіатричної експертизи від 14 травня 2015 року № 410 встановлено, що станом на 06 вересня 2013 року ОСОБА_2 страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням (F 01.8 згідно МКХ). На момент укладення договору дарування квартири від 06 вересня 2013 року за своїм психічним станом ОСОБА_2 не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними.

Судом першої інстанції задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Також установлено, що до укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 володіла вищевказаною квартирою на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20 травня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 25 травня 2005 року за № 44402.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на відчужену за договором дарування квартиру, оскільки дарувальник до укладення оспорюваного договору володіла цією квартирою на підставі свідоцтва про право власності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем у момент укладення договору дарування, а тому висновок апеляційного суду про те, що позов у частині визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру не підлягає задоволенню, є необґрунтованими, оскільки свідоцтво про право власності, видане 20 травня 2005 року на ім'я ОСОБА_2, втратило свою юридичну силу, не заслуговують на увагу.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (стаття 216 ЦК України) застосовується, якщо законом не встановлені особливі умови її застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Так, відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Оскільки право власності на об'єкти нерухомого майна підлягає державній реєстрації, то рішення суду про задоволення позову про визнання договору недійсним є підставою для скасування здійсненої раніше державної реєстрації права власності на це майно за відповідачем у справі та для здійснення такої реєстрації за позивачем (власником майна) (статті 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник С. О. Погрібний