Апеляційне провадження № 22-ц/796/4200/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/21802/15-ц

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Головачова Я.В., Вербової І.М., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого 3 червня 2016 року під головуванням судді Гуменюк А.І. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва (дата і час виготовлення повного тексту рішення невідомі),-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_5 з позовом про визнання права власності на 2/5 частини об'єкта нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого вона передала ОСОБА_5 кошти в розмірі 250 000 грн, які останній зобов'язувався повернути не пізніше 20.07.2015, але свої зобов'язання не виконав.

За умовами договору позики передбачено, що у разі неповернення відповідачем позичених коштів у визначений правочином строк, вона має право стягнути заборгованість у примусовому порядку шляхом визнання права власності на частину спірного об'єкта нерухомого майна, яке перебуває у власності ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги того, що він позов визнав повністю, проти задоволення позовних вимог у повному обсязі не заперечував.

Також зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання сторін про укладення мирової угоди, оскільки у нього немає можливості виконати свої зобов'язання за договором позики.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. З розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 20 липня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким позивач передала відповідачу у позику 250 000 грн. строком повернення до 20 липня 2015 року, пунктом 8 якого передбачено, що у разі коли позичальник не поверне гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість у примусовому порядку шляхом визнання права власності на 2/5 частини квартири АДРЕСА_2, яка належить позичальнику на праві власності (а.с. 3).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що визнання права власності на об'єкт нерухомого майна в рахунок погашення заборгованості за договором позики суперечить цивільно-правовій природі договору позики, оскільки предметом за договором позики, укладеного між сторонами, можуть бути виключно грошові кошти та при отриманні позики, позичальник зобов'язується повернути грошові кошти, а не будь-яке інше рухоме чи нерухоме майно в рахунок погашення боргу. Такий спосіб виконання грошового зобов'язання за договором позики не передбачено цивільним законодавством.

Апеляційний суд м. Києва погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму) позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 10 ЦПК України (в редакції 2004 року), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 57 ЦПК України (в редакції 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом частини 1 статті 60 ЦПК України (в редакції 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги факту визнання відповідачем позову не впливають на правильність рішення суду, виходячи з наступного.

Визнання позову - це розпорядницька дія відповідача, його згода на задоволення заявлених позовних вимог, спрямована на закінчення розгляду судом заявленої вимоги шляхом винесення рішення про її задоволення.

Мотивами визнання позову можуть бути необґрунтованість заперечень відповідача та переконання в справедливості вимоги позивача, повна або часткова добровільна відмова відповідача від належного йому суб'єктивного права на користь позивача, небажання продовжувати спір. Визнанням позову відповідач припиняє матеріально-правовий спір з позивачем, забезпечуючи позивачеві виграш процесу.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України ( в редакції 2004 року), у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Проте, пред'являючи позов про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна в рахунок погашення заборгованості за договором позики, ОСОБА_4 обрала спосіб захисту порушеного права в порушення діючого законодавства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання сторін про укладення мирової угоди, оскільки у нього немає можливості виконати свої зобов'язання за договором позики, підлягають відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.31 ЦПК сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу.

Мирова угода - розпорядницька дія сторін щодо взаємного врегулювання матеріально-правового спору, який виник, на взаємоприйнятних умовах і припиненню відкритої судом справи.

Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав і обов'язків сторін та предмета позову (ч.1 ст.175 ЦПКв редакції 2004 року).

Мирова угода відрізняється як від відмови від позову, так і від його визнання, тому що є взаємним договором. Вона може ґрунтуватися на взаємних процесуальних поступках, але може бути і однобічною поступкою.

Мирова угода повинна відповідати певним вимогам:

1) повинна бути спрямована на закінчення судової справи;

2)будучи за змістом цивільно-правою угодою, мирова угода повинна відповідати всім вимогам, які звичайно пред'являються до угод;

3) ясність змісту мирової угоди, повна визначеність і безумовність встановлених угодою прав і обов'язків сторін;

4) оформляється ухвалою суду про закриття провадження у справі.

Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд (ч.5 ст. 175 ЦПК України в редакції 2004 року).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні заяви про визнання мирової угоди, оскільки зазначена мирова угода є такою, що порушує вимоги Закону, а застереження у договорі позики про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна у разі невиконання умов договору позики суперечить вимогам статті 1046 ЦК України.

Разом з тим, ці доводи були предметом дослідження суду першої інстанції, з оцінкою якого погоджується суд апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із отриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам і доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати,що судом допущено порушення матеріального та процесуального права,які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення,а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24.05.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: