Справа № 458/374/17 Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/1/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і ОСОБА_2

при секретарі Куцик І.Б.

з участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Першої Донецької державної нотаріальної контори та відділу Державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м. Слов"янська про зняття арешту на все майно та виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про арешт всього майна від 01.09.2005 року за №2343799,-

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в 2017 році при відчуженні 1/4 частки у квартирі №3 будинку №14, що на вулиці Потік села Завадівка Турківського району Львівської області, йому стало відомо, що на все його майно накладено арешт. У приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна. В Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 01 вересня 2005 року №2343799 про накладення арешту на все майно, що є у його власності. Запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Першою донецькою державною нотаріальною конторою міста Бахмут Донецької області, яка є структурним підрозділом Міністерства юстиції України. Згідно вказаного запису №2343799 арешт на належне йому майно, помилково накладено згідно постанови ВХ 8226 відділу Державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м. Донецька від 17 вересня 2001 року.

У 2001 році йому виповнилося тільки 10 років.

Одразу ж звернувся до держаної нотаріальної контори про зняття арешту з усього майна і йому було відмовлено та надано відповідь про те, що архіви з непідконтрольної території України не були вивезені на нове місце, де зараз знаходиться правонаступник Першої (П"ятої) Донецької державної нотаріальної контори. Відділ Державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м. Донецька теж поміняв юридичну адресу на місто Слов"янськ. Всі архіви, включно до 2014 року у вищезазначеній виконавчій службі відсутні, так як залишилися на непідконтрольній території. На даний час на належне йому майно безпідставно накладено арешт, чим порушені його майнові права щодо розпорядження власністю.

Просить відповідно до уточнених позовних вимог зняти арешт на все майно ОСОБА_3 та виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про арешт всього майна від 01.09.2005 року за № 2343799.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_4 оскаржив позивач ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та тактим, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вважає, що обраний спосіб захисту порушених прав і свобод правильним, так як захист прав у спосіб, передбачений главою 7 ЦПК України, не може відновити порушене право. В апеляційній скарзі просить рішення Турківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 слід залишити без задоволення із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що згідно витягу з реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів, постановою ВХ 8926, 17.09.2001 року відділом Державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м.Донецька накладено арешт на все майно ОСОБА_3, із зазначенням причини відсутності коду: архівний запис.

Зазначене свідчить, що обтяження за реєстраційним номером 2343799, внесене до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, не містить даних для ідентифікації особи, на майно якої накладено заборону, зокрема даних про число, місяць та рік її народження особи, її РНОКПП, внаслідок чого накладено арешт на майно осіб з ідентичним прізвищем, ім"ям та по-батькові.

Згідно повідомлення Першої Донецької нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за №22/01-16 від 20.04.2017 року, всі документи, які зберігалися в архіві нотаріальної контори до 01.12.2014 року залишилися на території непідконтрольованій владі України, а саме в м.Донецьку, доступ до яких відсутній.

Як вбачається із паспорта, виданого Турківським РВ УМВС України у Львівській області від 26.02.2007 року позивач народився 15.02.1991 року в с.Завадівка Турківського району Львівської області, тобто, на час накладення арешту на майно, постановою ВХ 8926, 17.09.2001 Відділу Державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції м.Донецька, був малолітнім.

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.04.2004 року позивачу належить на праві приватної спільної часткової власності 1/4 частки квартири в АДРЕСА_1; витягу від 06.08.2015 року позивачу належить на праві приватної спільної часткової власності 1/3 частки житлового будинку в с.Ільник, вул. Центральна, будинок 22 Турківського району Львівської області та інше майно.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, суд виходив з тих обставин, що обраний позивачем спосіб захисту зняття арешту з майна не відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення та наслідків спричинених цим порушенням.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно із ст.ст.319-321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 59 Закону України ,,Про виконавче провадження" передбачені підстави для зняття арешту з майна.

Так, згідно ч. 3 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у разі виявлення порушення порядку накладення арешту встановленого законом, арешт з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Позивач фактично не погоджується з постановою державного виконавця про накладення арешту на майно, посилаючись на те, що постанова державного виконавця є безпідставною, оскільки він на момент винесення такої постанови був малолітнім.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.383 ЦПК України в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч.1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку , що обраний позивачем спосіб захисту зняття арешту з майна, не відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що обраний позивачем спосіб захисту прав є належним в даній ситуації для скасування арешту на все майно накладене постановою Державною виконавчою службою Кіровського районного управління юстиції м. Донецька від 17 вересня 2001 року.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Турківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 травня 2018 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

ОСОБА_2