Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 334/1939/16-ц

провадження № 61-118св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - публічне акціонерне товариство «Запоріжтрансформатор»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Добрєва М. В. від 31 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Запорізької області у складі суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Трофимової Д. А. від 23 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» (далі - ПАТ «Запоріжтрансформатор») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 08 вересня 1987 року він працював у ПАТ «Запоріжтрансформатор». З 2002 року займав посаду старшого інженера-технолога. Наказом від 30 липня 2014 року № 565 його переведено на посаду старшого інженера-технолога технологічного відділу підготовки виробництва (ТВПВ). Наказом від 30 грудня 2014 року № 416 його звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2015 року визнано незаконними накази про переведення на іншу роботу та звільнення, а також поновлено його на роботі. Фактично приступив до роботи 11 грудня 2015 року після проходження медичного огляду та отримання відповідного висновку. 11 березня 2016 року на підставі наказу № 26 його повторно звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Вважає звільнення незаконним, а тому просив суд скасувати накази від 11 грудня 2015 року № 943 «Про скорочення штату працівників», та від 11 березня 2016 року № 26 про звільнення; поновити його на роботі з 12 березня 2016 року; стягнути з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на його користь: середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2016 року по 31 березня 2017 року у розмірі 67 877 грн 04 коп., та на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази ПАТ «Запоріжтрансформатор» від 11 грудня 2015 року № 943 та від 11 березня 2016 року № 26. Поновлено ОСОБА_1 на роботі у ПАТ «Запоріжтрансформатор» на посаді старшого інженера-технолога з 12 березня 2016 року. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2016 року по 31 березня 2017 року у розмірі 67 877 грн 04 коп. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності у відповідача законних підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, а тому вважав за визнав незаконними та скасував накази ПАТ «Запоріжтрансформатор» від 11 грудня 2015 року № 943 та від 11 березня 2016 року № 26, прийшов до висновку про поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу із застосуванням положення частини шостої статті 95 КЗпП України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а також вирішив питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі, визначеному з урахуванням характеру та обсягу страждань.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Запоріжтрансформатор» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року змінено в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 67 877 грн 04 коп. до 60 107 грн 12 коп. В решті рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що положення частини шостої статті 95 КЗпП України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» не застосовується при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підстави для виплати якого передбачені статтею 235 КЗпП України, без урахування індексу інфляції.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання незаконними та скасування наказів ПАТ «Запоріжтрансформатор» від 11 грудня 2015 року № 943 та від 11 березня 2016 року № 26, поновлення ОСОБА_1 на роботі та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з відсутності доказів дотримання роботодавцем при звільненні позивача вимог статей 42, 43, 49-4 КЗпП України.

У січні 2018 року ПАТ «Запоріжтрансформатор» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не наведено мотивів скасування наказу від 11 грудня 2015 року № 943 «Про скорочення штату працівників», не враховано, що таку вимогу заявлено за межами строку звернення до суду, передбаченого частиною 1 статті 233 КЗпП України. Крім того, залишено поза увагою наявність попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, а тому неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 43 КЗпП України, частин другої, третьої статті 49-4 КЗпП України. Поряд з цим, при обчисленні розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу неправильно застосовано норми частини другої статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці», не враховано Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

13 березня 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що ті обставини, на які посилається заявник були предметом дослідження судами і висновки, зроблені ними з даного приводу, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що з 08 вересня 1987 року ОСОБА_1 працює у ПАТ «Запоріжтрансформатор», а з 2002 року займає посаду старшого інженера-технолога.

Наказом від 30 липня 2014 року № 565 його переведено на посаду старшого інженера-технолога технологічного відділу підготовки виробництва (ТВПВ).

Наказом від 30 грудня 2014 року № 416 звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2015 року визнано незаконними накази про переведення на іншу роботу та звільнення, а також поновлено ОСОБА_1 на роботі.

10 грудня 2015 року позивача ознайомлено з наказом про поновлення на роботі № 292 лс від 23 листопада 2015 року, але фактично допущено до роботи 11 грудня 2015 року після проходження медичного огляду та отримання відповідного медичного висновку, що не спростовується сторонами.

Наказом по підприємству від 23 листопада 2015 року № 292л, з внесеними змінами згідно з наказом від 12 грудня 2016 року № 356лс, позивача поновлено на роботі на посаді старшого інженера-технолога технологічного відділу підготовки виробництва з 01 серпня 2014 року.

27 листопада 2015 року генеральним директором ПАТ «Запоріжтрансформатор» на адресу голови профспілки підприємства направлено листа з інформацією щодо планування через три місяця звільнення 11 працівників, до яких на той час ОСОБА_1 не було віднесено.

Наказом по підприємству від 30 листопада 2015 року № 909 «Про удосконалення організаційної структури управління технологічних служб підприємства» технологічний відділ підготовки виробництва з 01 грудня 2015 року, як самостійну структуру підприємства, ліквідовано.

Згідно з наказом від 11 грудня 2015 року № 943 (з посиланням на наказ від 30 листопада 2015 року № 909, в якому за штатним розписом посада позивача відсутня) скорочено штатну одиницю - посаду старшого інженера-технолога в бюро трансформаторного виробництва ТВПВ.

Розпорядженням № 755 від 11 грудня 2015 року ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади старшого інженера-технолога ТВПВ.

11 березня 2016 року за наказом № 26 позивача було звільнено із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням штату працівників.

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КзпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З матеріалів справи вбачається, що на сумісному засіданні представників підприємства та профспілки від 11 грудня 2015 рокубуло вирішено питання про надання згоди на скорочення штатної одиниці, тоді як вирішення питання про надання згоди на звільнення позивача на засіданні профкому не вирішувалось.

Згідно частини дев'ятої статті 43 КЗпП України якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Аналогічне роз'яснення викладене у пункті 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не врахував, що при виявленні в суді факту звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації суд не вправі поновити працівника на роботі, якщо немає інших порушень трудового законодавства, які дають підстави на його поновлення на роботі. Час одержання такої згоди є елементом порядку звільнення, порушення якого не тягне поновлення працівника на роботі, та у порушення вищевказаних норм матеріального права не вирішив питання про зупинення провадження по справі до отримання відмови або згоди профспілкового органу на звільнення позивача.

Поряд з цим, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (статті 49-2 КЗпП України).

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічна позиція викладено в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

В матеріалах справи наявні повідомлення: від 14 січня 2016 року про запропонування ОСОБА_1 посади слюсаря з виготовлення вузлів і деталей санітарно-технічних систем, від 15 лютого 2016 року - посаду обрубувача зварювального цеху та від 29 лютого 2016 року - вакантну посаду програміста прикладної категорії у відділ корпоративних інформаційних систем за наявності документів, які підтверджують досвід роботи, необхідну освіту та кваліфікацію. Від вказаних посад позивач відмовився, у зв'язку з чим 11 березня 2016 року на підставі наказу № 26 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

За таких обставин, висновок суду про не дотримання роботодавцем положень частини третьої статті 49-2 КЗпП України є передчасним.

Згідно з статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

Апеляційний суд залишив поза увагою, що посаду, яка виключалася із штатного розпису, займала лише одна особа - позивач, а тому не було перед ким визначати його переважне право на залишення на роботі та не звернув уваги на те, що у такому випадку правила статті 42 КЗпП України не можуть застосовуватися.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання щодо підстав для поновлення позивача на роботі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, апеляційним судом не встановлено, оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції судові рішення втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило