Справа № 214/7069/17
2/214/545/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
22 травня 2018 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Євтушенка О.І.,
секретар судового засідання Бєлікова О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 214/7069/17
за позовною заявою ОСОБА_1
про визнання права власності на частку нерухомого майна,-
За участю: позивача ОСОБА_1
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою 04.11.2017 року, в якій просив суд визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири №120 в буд.№57 на мкр-ні Сонячний в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, яка належить ОСОБА_2
В обґрунтування предявлених вимог зазначив, що підставою його звернення до суду стали постанови Верховного Суду України по справах №6-2641цс15 від 16.12.2015 року, №6-1327цс15 від 18.05.2016 року, в яких розяснено правовий режим майна. Про їх наявність позивачеві стало відомо 30.09.2017 року. Так, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.12.2008 року квартиру №120 в буд.№57 на мкр-ні Сонячний в м. Кривому Розі Дніпропетровської області визнано спільною сумісною власністю подружжя; визнано за ним право власності на 2/3 частини квартири, а за ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири. З 03.10.2001 року, в момент його перебування в шлюбі з ОСОБА_2, він значився зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснював підприємницьку діяльність. В свою чергу, ОСОБА_2 ніде не працювала та будь-яких доходів не мала. Оскільки сам по собі факт придбання майна в шлюбі не є безумовною підставою для віднесення його до обєкта спільної сумісної власності, в той час як свого грошового внеску в придбання квартири ОСОБА_2 не зробила, тому спірне майно було придбане за кошти не з сімейного бюджету. На момент укладення договору купівлі-продажу квартири в травні-червні 2014 року він хворів та фізично не міг бути присутнім під час оформлення угоди. ОСОБА_2 знала, де у них знаходяться кошти, а тому без його дозволу, скориставшись його станом, взяла кошти і уклала договір купівлі-продажу квартири без його відома. Після ухвалення рішення суду в 2008 році, право власності на 2/3 частини квартири він одразу зареєстрував на своє імя, в той час як ОСОБА_2 право власності на належні їй на підставі рішення суду 1/3 частини квартири дотепер так і не зареєструвала, що на його переконання є свідченням небажання її зареєструвати за собою право власності на вказану частину нерухомого майна з присвоєнням йому статусу особистої приватної. Оскільки на момент ухвалення рішення суду в 2008 році не було правових позицій Верховного Суду України стосовно правового статусу майна, придбаного в шлюбі ним як ФОП для його професійної діяльності, за кошти, отримані як дохід від підприємницької діяльності, що істотно змінює статус спірного майна, яке за даних обставин є його особистою приватною власністю, у звязку з чим він просить суд визнати за ним право власності на інші 1/3 частини спірної квартири, які безпідставно передано у власність ОСОБА_2
Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Враховуючи характер та предмет спору, який стосується права власності, суд розглядає справу в порядку загального позовного провадження.
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву у встановлений закон строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи.
Присутній в судовому засіданні позивач предявлені ним вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Суду пояснив, що з 2001 року від значився зареєстрованим як ФОП та здійснював підприємницьку діяльність. На той момент його дружина ОСОБА_2 ніде не працювала. У 2004 році в період їх перебування у шлюбі ОСОБА_2 дійсно придбала у власність квартиру №120 в буд.№57 на мкр-ні Сонячний в м. Кривому Розі Дніпропетровської області за кошти, надані їй ОСОБА_1 з тих, що перебували в обороті його підприємницької діяльності. В день укладення договору купівлі-продажу квартири він не був присутній за станом здоровя. Початково він просив, аби дружина оформили заявку на виклик нотаріуса ОСОБА_3 додому для оформлення правочину, однак без його відома вона оформила угоду в нотаріальній конторі за його відсутності. Частину придбаної квартири в подальшому він використовував як офіс для своєї підприємницької діяльності.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 суду показав, що ОСОБА_1 його батько, а ОСОБА_2 мати. В момент їх перебування в шлюбі в 2004 році його батьки вирішили придбати квартиру. Оскільки батько на той момент хворів, він попросив матір оформити виклик нотаріуса додому для укладення договору купівлі-продажу квартири, на що ОСОБА_2 погодилась. Коли вони відлучилась до нотаріуса начебто для оформлення заявки, він залишився з батьком вдома, а повернувшись ОСОБА_2 повідомила, що угоду вже уклала, зареєструвавши право власності на квартиру на своє імя, що істотно обурило батька. На момент придбання квартири ОСОБА_1 займався підприємницькою діяльністю та мав хороший дохід, в той час як ОСОБА_2 ніде не працювала. В квартирі він мешкав з батьком приблизно до 2006 року, а після припинення між батьками стосунків, залишився проживати з ОСОБА_1 Приміщення ОСОБА_1 іноді використовував для зустрічей з діловими партнерами по бізнесу, проведення переговорів, тобто для своєї діяльності як ФОП.
В ході розгляду справи позивачем заявлялись клопотання про витребування доказів, про виклик свідка ОСОБА_4 (а.с.43-44).
Ухвалою суду від 18.01.2018 року (а.с.55) задоволено клопотання позивача про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_4 Ухвалою суду від 18.01.2018 року частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с.57).
Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись.
Дослідивши письмові докази по справі, покази свідка, надавши їм оцінку в сукупності, вислухавши пояснення позивача, суд,-
В період з 30.04.1996 року по 13.11.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, в якому придбали нерухоме майно квартиру №120 в буд.№57 на мкр-ні Сонячний в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.
Відповідно до договору купівлі продажу від 24.05.2004 року (а.с.53), покупцем нерухомості виступала ОСОБА_5, на імя якої право власності було зареєстроване в КП «Криворізьке БТІ».
Після припинення шлюбно-сімейних стосунків, в 2008 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 з вимогою про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності на частину майна.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.12.2008 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі: квартиру №120 в буд.№57 на мкр-ні Сонячний в м. Кривому Розі Дніпропетровської області визнано спільною сумісною власністю подружжя; визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири, за ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири (а.с.20-21).

Рішення суду в апеляційному порядку ніким не оскаржувалось, набрало законної сили 05.01.2009 року.

На підставі судового рішення ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на 2/3 частин спірної квартири, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.03.2016 року (а.с.22).

Посилання позивача на укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу без його відома, без попереднього отримання його письмової згоди як чоловіка на придбання майна, а так само за кошти, якими вона таємно заволоділа, суд не приймає до уваги, оскільки вимог про визнання правочину недійсним ОСОБА_1 не заявляв, у звязку з чим з дотриманням визначеного ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності суд вирішує справу виключно в межах заявлених ним вимог.

Підставою звернення позивача до суду з позовом про визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири, присудженої в 2008 році ОСОБА_2, стало посилання на наявність правових позицій Верховного Суду України, які не існували на момент ухвалення рішення, та кардинально змінюють ситуацію з огляду на те, що спірне майно було придбане хоча й в шлюбі, однак за його особисті кошти, виручені від ФОП та для здійснення такої діяльності, а не в інтересах сімї.

Надаючи оцінку таким доводам в контексті їх обґрунтованості та обраного позивачем способу захисту його прав, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15, ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення; юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття «спосіб захисту цивільних прав та інтересів». За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав (майнових, особистих немайнових) та інтересів, що приводяться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, порушення прав, свобод чи інтересів особи повинне бути реальним, дійсним та існувати на момент її звернення до суду.

При цьому, матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає в першочерговому зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Процесуально-правовий аспект захисту прав полягає у здійсненні їх захисту способом, визначеним законом. У звязку з цим важливим є зясування питання щодо того, про який саме захист прав та від яких конкретно порушень йдеться.

Судом встановлено, що в період з 03.10.2001 року по 29.05.2006 року ОСОБА_1 значився зареєстрованим як субєкт підприємницької діяльності із здійсненням діяльності згідно КВЕД 51.6. Оптова торгівля промисловим обладнанням (а.с.33).

Крім того, відповідно до інформації з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на офіційному сайті https://usr.minjust.gov.ua, з 13.09.2011 року по 06.01.2015 року ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець здійснював діяльність згідно КВЕД 69.10. Діяльність у сфері права (основний); 70.21. Діяльність у сфері зв'язків із громадськістю, що також підтверджується Витягом (а.с.33).

Як слідує з Довідки та Відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України стосовно ОСОБА_1 за період з 01.01.2001 року по 31.12.2005 року (а.с.45-52), в межах вказаного періоду річних податкових звітностей за діяльністю ФОП він не подавав до податкової інспекції, доходи від підприємницької діяльності у нього відсутності. При цьому, доходи ОСОБА_1 в межах цього періоду визначено за його основним місцем роботи ПАТ «Південний ГЗК», та у роботи з рядом підприємств за відсутності жодної інформації співробітництва з ними як ФОП ТОВ «Криворіжстальмаш», ДП «СГІ», ТОВ «РИФ», ПП «ВВ», ПП «Техномет», ПАТ «Чернівецький цегельний завод», ТОВ «Вігрима» та іншими.

Попри це, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що спірну квартиру було придбано в шлюбі, але за кошти від його діяльності та в інтересах здійснення такої діяльності, а не в інтересах сімї.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При вирішенні спору суд вважає за необхідне проаналізувати обставини, встановлені судом при ухваленні рішення від 22.12.2008 року, що в силу ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню в рамках даної справи, в якій беруть участь ті самі особи, відносно яких ці обставини є встановленими.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду справи відносно майна суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обовязків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обовязки сторін.

Як слідує з рішення суду від 22.12.2008 року, звертаючись до суду з позовом про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, ОСОБА_1 зазначав, що квартира набута у власність в період шлюбних стосунків з ОСОБА_2, а набуття ними права власності на квартиру не залежало від трудового внеску кожного співвласника (абзац №1 мотивувальної частини рішення). В судовому засіданні під час розгляду справи №2-3020/08 ОСОБА_1 вказував, що квартиру ними придбано за сумісні кошти подружжя, що підтвердила також присутня в засіданні ОСОБА_2 (абзаци №2, 3 мотивувальної частини рішення).

Зазначені в судовому рішенні обставини придбання спірного нерухомого майна за сумісні кошти подружжя, незалежно від рівня трудового внеску кожного зі співвласників, які в судовому засіданні ОСОБА_1 не зміг спростувати жодними доказами, а так само не довів визнання цих обставин під впливом помилки чи інших причин, суд вважає такими, що мають преюдиційне значення для вирішення даної справи.

Покази свідка ОСОБА_4 суд визнає недостатнім доказом, оскільки за відсутності інших доказів, які б могли підтвердити їх дійсність в частині придбання квартири за кошти виключно ОСОБА_1 від його підприємницької діяльності, нечесність дій ОСОБА_2 під час укладення правочину, вони викликають сумнівність в їх дійсності загалом.

Поміж інших, доказів, які б визначали дійсність використання ОСОБА_1 спірної квартири для здійснення підприємницької діяльності, судом не встановлено, адже самі по собі обставини того, що приміщення перебуває в статусі житлового та в нежитлові (під офіс) не виводилось, а підприємницька діяльність за адресою його розташування позивачем не здійснювалась з огляду на відсутність таких даних в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд визнає покази свідка в цій частині та доводи позивача неспроможними.

Визначення позивачем як за підставу звернення до суду з даним позовом правових висновків Верховного Суду України, які на його думку, є достатньою підставою для відступлення від фактів, обставин, встановлених рішенням суду від 22.12.2008 року та визнання права власності на спірне майно за ним в повному обсязі, є помилковим, оскільки в розумінні положень діючого ЦПК України, які узгоджуються з п.9 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», підставою позову є фактичні обставини, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення правовідносин, які визначають дійсність наявності між сторонами спору та підлягають доведенню позивачем в цивільному процесі, в той час як зазначення позивачем конкретної правової норми (в даному випадку правової позиції) без доведення наявності порушення його прав з боку відповідача на обґрунтування підстав подання позову не є визначальним.

Позаяк, редакція СК України, діючої на момент ухвалення рішення в 2008 році, визначала режим майна, придбаного в шлюбі подружжям, один з яких здійснював підприємницьку діяльність, у тому числі визначення таких доходів як обєкта права спільної сумісної власності.

Суд зауважує, що правові позиції Верховного Суду України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, що не позбавляє суд права відступити від таких позицій з одночасним наведенням відповідних мотивів (ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), а тому їх призначення полягає в забезпеченні сталості та єдності судової практики, а не створенні підстав для повторного звернення до суду з позовом з тим же предметом після вирішення спору іншим рішенням по справі, яке набрало законної сили.

Між іншим, рішення суду від 22.12.2008 року, яке насамперед направлене на вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції ухвалення обовязково рішення, безпосередньо припинило спір стосовно поділу квартири, визначення її статусу, а тому за відсутності доказів, які б спростовували встановлені судом в рамках вирішення спору факти та преюдиції виключає можливість виведення спору на новий рівень для сторін.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, які насамперед спрямовані не на захист його прав за відсутності їх фактичного порушення, а на безпідставне позбавлення права власності ОСОБА_2 на 1/3 частку спірної квартири. Жодних дій, які б свідчили про відмову відповідача від власності, остання не вчиняла, а не здійснення нею реєстрації права власності на підставі судового рішення, на чому акцентував увагу позивач, є недоречним, оскільки право власності за ОСОБА_2 є дійсним ще на підставі договору купівлі-продажу, в той час як рішенням суду від 22.12.2008 року лише внесено зміни із зменшенням її частки у власності, відсутність реєстрації яких в Реєстрі речових прав на нерухоме майно не позбавляє її жодним чином прав на це майно, а відтак не є однією з підстав для визнання права власності за ОСОБА_1 відповідно до заявлених ним вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує відмову в задоволенні позовних вимог, у звязку з чим понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 280-284, 287, 354, 355, п.п.9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку нерухомого майна відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач: ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: мкр-н. Сонячний 58/120, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Повне судове рішення складено 01.06.2018 року.

Суддя Євтушенко О.І.