Справа № 211/1976/17
Провадження № 2/211/193/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 травня 2018 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ніколенко Д.М.,

за участю секретарів судового засідання - Григір А.А., Гулько А.С.,

позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання його особистою приватною власністю,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4 зазначивши, що з 28 жовтня 2006 року перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 19 листопада 2011 року ними було придбано домоволодіння по АДРЕСА_1, право власності оформлено на відповідача. Однак з часом їх стосунки погіршилися, вони проживають окремо, однак на його пропозицію оформити його право власності на Ѕ частину домоволодіння, відповідачка ніяких дій не вчинила, тому оскільки вказане нерухоме майно придбано ними в період шлюбу, просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, залишивши у власності ОСОБА_4 Ѕ частину.

Відповідач ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_1 з зустрічним позовом, вказавши, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки від 20 жовтня 2011 року, саме вона є покупцем зазначеного домоволодіння. Так, починаючи з травня 2011 року позивач ніде не працював та до цього часу є безробітним, не мав самостійного заробітку та фактично перебував на її утриманні. Вказаний будинок був придбаний в період перебування її в шлюбі з відповідачем, але за особисті кошти, які були їй подаровані матір'ю ОСОБА_6, яка працевлаштована та проживає на території Італійської республіки, в розмірі 12950,00 євро, що підтверджується відповідною випискою з банку, на дату купівлі домоволодіння складало 147201,36 грн. Тому просить суд в задоволенні первісного позову відмовити та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право особистої власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 05 травня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 27 липня 2017 рокузустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання його особистою приватною власністю - прийняти до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою суду від 01 вересня 2017 року за клопотанням адвоката ОСОБА_2 витребувано від державного нотаріусу Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О., з нотаріальних матеріалів договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений 20.10.2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1-1840, завірену копію заяви ОСОБА_1 щодо дозволу на купівлю будинку.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 наполягали на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених в первісному позові, вимоги зустрічного позову не визнали. Акцентували увагу на тому, що позивач разом із відповідачем за спільні кошти, в тому числі і за ті, що залишились від продажу квартири в 2007 році під час спільного проживання, придбали спірне майно.

Представник відповідача ОСОБА_3 первісні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених в письмових запереченнях, на задоволенні зустрічного позову наполягав з підстав, викладених в ньому.

В судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_9 пояснила, що є сестрою ОСОБА_4, яка попросила її бути повіреною від імені продавця домоволодіння ОСОБА_8 25 серпня 2011 року ОСОБА_8 надано довіреність на продаж від його імені домоволодіння АДРЕСА_1. Сестра передала їй 152 000,00 грн., які вона на наступний день після укладення договору передала ОСОБА_8 Вказані кошти її мама ОСОБА_10 перерахувала ОСОБА_4, щось близько 13 000,00 євро, на банківський рахунок. Про продаж квартири ОСОБА_1 в 2007 році квартири, вона не знала.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом, з 28 жовтня 2006 року ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (а.с. 9 - копія свідоцтва про шлюб), сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10 - копія свідоцтва про народження).

В період шлюбу, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, укладеної між ОСОБА_8, від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_9, як продавцем, та ОСОБА_4, чоловік якої ОСОБА_1, надав заяву (згоду) на набуття житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, які в подальшому будуть спільною сумісною власністю, як покупцем, щодо купівлі житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. В цілому, житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, згідно правовстановлювального документа та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №30863508, виданого 04.08.2011 року КП Дніпропетровської облради "Криворізьке бюро технічної інвентаризації", складається з: шлакоблок житловий будинок - «Г-1» загальною площею 125,2 кв.м., житловою площею 23,4 кв.м., розміром 15,95х9,32 м., цегла вбиральня - «Д» розміром 1,30х1,06 м., цегла душ - «Е» розміром 1,30х1,06 м., водоколонка І (ас. 87-88 - копія договору, а.с. 89 - копія заяви-згоди).

Відповідно до частини першої статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 03 травня 2018 року по справі № 314/3916/15-ц, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України).

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч.ч.1,2 ст.65 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. (ст.70 СК України).

Взаємної згоди при реалізації права на поділ майна колишні дружина та чоловік не досягли, тому спір підлягає вирішенню судом за позовом одного з подружжя. Оскільки шлюбний контракт між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не укладено, доказів попередньої домовленості щодо визначення розміру часток майна дружини та чоловіка не надано, то слід виходити з принципу рівності часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що презюмується частиною1 статті 70 СК України.

Разом з тим, згідно пункту 3 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

ОСОБА_4 згідно зустрічного позову та наданих письмових заперечень, не визнає спільну сумісну власність на домоволодіння, оскільки, як нею зазначено, все купувалось за її особисті кошти, а тому відповідно до положень статті 57 СК України, нерухоме майно є її особистою власністю.

Так, в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 посилається на отримані 29 липня 2011 році нею кошти від матері в сумі 12950,00 євро, що підтверджується випискою з рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк», і що саме ці кошти в подальшому були витрачені на придбання спірного майна (а.с.30).

В якості доказів в обгрунтування заявлених вимог позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 додано письмові пояснення свідка ОСОБА_6, які прийняті судом. Однак вказані письмові пояснення суд приймає лише в тій частині, яка підтверджується також випискою з банківського рахунку щодо перерахунку ОСОБА_4 суми в розмірі 12950 Євро. В іншій частині, а саме показання ОСОБА_6 щодо призначення цих коштів на придбання нерухомого майна, суд не бере до уваги, оскільки ці письмові пояснення свідка, як сама зазначає ОСОБА_6, попереджуючи себе про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України та приводячи себе до присяги, порушують принцип безпосередності: так, сторони були позбавлені права ставити свідку питання по суті вимог та предмета спору. Свідок ОСОБА_6 не є стороною по справі, не попереджена судом як свідок про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду, крім того як близькому родичу однієї із сторін (ОСОБА_4.), їй не роз'яснено положення ст. 63 Конституції України. До того ж нотаріальне посвідчення письмових пояснень - це лише підтвердження, що це саме ця особа надала пояснення, але правдивість цих пояснень судом ставиться під сумнів.

Щодо показань свідка ОСОБА_9, яка є сестрою відповідача ОСОБА_4, та була допитана в залі судового засідання, суд також приймає їх як доказ лише в частині існування станом на 2007 рік суми 12950 євро, однак щодо призначення даної суми, суд зазначає про те, що даний свідок посилалась на ОСОБА_6, від якої і дізналась про те, що дані кошти були перераховані останньою на придбання ОСОБА_4 будинку.

Так, згідно зі ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ч.1). Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу (ч.2).

Враховуючи те, що свідок ОСОБА_6 так і не була допитана під присягою в якості свідка, а надані нею письмові пояснення не можуть вважатись іншим доказом факту чи обставин, на доведення яких він наданий, та такі, що визнані допустимими згідно з правилами цього Кодексу, суд не вважає, що відповідач ОСОБА_4 в належний спосіб довела факт придбання спірного домоволодіння № АДРЕСА_1 виключно за особисті кошти.

Крім того, згідно з пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Нотаріально завірений договір дарування валютних цінностей в письмовій формі між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відсутній, тобто вимог частини 5 статті 719 ЦК України не дотримано, а отже передача коштів не була оформлена між ними цивільно-правовою угодою, тому свідки не мають права це підтверджувати.

Слід також зазначити, що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим Національним банком України станом на 20.10.2011 р., сума в 12950,00 Євро в перерахунку на національну валюту становило приблизно 142838,50 грн. (1102,8798 грн. за 100 Євро). Натомість спірне нерухоме майно згідно договору купівлі-продажу від 20.10.2011 р. придбано за 152000,00 грн. (пункт 1.5. договору). Тобто навіть якщо припустити, що вказана сума в розмірі 12950,00 Євро була витрачена на купівлю будинку, то в цьому випадку інша частина коштів була надана ОСОБА_1

Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки укладено ОСОБА_4 з умовою щодо спільності майна (спільна сумісна власність подружжя) 20 жовтня 2011 року, однак в цій частині він нею не оскаржувався і лише в 2017 році вона виявила бажання визнати спірне майно особистою приватною власністю.

Натомість ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що у квітні 2011 року отримав як працівник від ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» суму в розмірі 54 352 грн. 00 коп. (а.с. 69 - копія довідки).

Крім того, 25 травня 2007 року, в період шлюбу з ОСОБА_4, ним було продано за 150 000,00 грн., належну йому квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 25.05.2007 р. (а.с. 99). При цьому суд вважає цей доказ належним та допустимим, поданим без порушення процесуального строку, оскільки в своєму клопотанні від 27.11.2017 р. представник позивача - ОСОБА_2 належним чином обгрунтував об'єктивну неможливість надати даний доказ до початку розгляду справи по суті.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не довела, що спірне домоволодіння було придбано за її рахунок, тобто не довела обставин на спростування вищевказаної презумпції ст. 60 СК України, а оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя (ч.4 ст. 65 СК України), суд вважає, що домоволодіння № АДРЕСА_1, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки сторони не домовилися про порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, спірне майно підлягає поділу судом.

Вирішуючи питання про розмір часток сторін в майні, суд виходить з того, що інше не визначено домовленістю між сторонами, а тому вважає їх рівними.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються сторони, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_4 слід відмовити за недоведеністю.

Згідно до ч.1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частинами 1,2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. (а.с.1), та 208,00 грн. (а.с.84), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 60, 61,63, 70-73 СК України, ст.ст.2,10, 12, 13, 81, 141, 158, 263, 265 ЦПК України,суд, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання за адресою: АДРЕСА_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права власності по 1/2 частці за кожним на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, що складається з: шлакоблок житловий будинок - «Г-1» загальною площею 125,2 кв.м., житловою площею 23,4 кв.м., розміром 15,95х9,32 м., цегла вбиральня - «Д» розміром 1,30х1,06 м., цегла душ - «Е» розміром 1,30х1,06 м., водоколонка І.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 848 (вісімсот сорок вісім) грн. 00 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29 травня 2018 р.

Суддя Д.М.Ніколенко