Постанова

Іменем України

22 травня 2018 року

м. Київ

справа № 751/8469/14

провадження № 61-9649 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

особа, яка подала касаційну скаргу - ОСОБА_4,

сторони третейського розгляду: позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, товариство з обмеженою відповідальністю фінансовий торговий дім «Наташа-М», приватне підприємство «Ніанат»,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2016 року в складі судді Цибенко І. В. та на ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 29 листопада 2016 року в складі колегії суддів Онищенко О. І., Харечко Л. К., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 травня 2014 року у справі № 1371-9/539/14 за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ТОВ ФТД «Наташа-М», ПП «Ніанат» про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заяви ОСОБА_4 зазначала, що 14 травня 2014 року третейський суд ухвалив рішення про солідарне стягнення з ТОВ ФТД «Наташа-М», ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ПП «Ніанат» на користь ПАТ «Альфа-Банк» 9 116 852,37 грн заборгованості за договором про надання траншу № SME 0003613-2 від 10 листопада 2011 року.

ОСОБА_4 вказувала, що оскільки рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2009 року з ОСОБА_5 стягнуто 6 910 807,51 грн заборгованості за рамковою угодою № SMER 00056 від 12 вересня 2007 року, третейський суд мав припинити провадження. Крім того, третейський суд вийшов за межі своєї компетенції та стягнув заборгованість з поручителя за договором поруки, який вже припинився в силу частини четвертої статті 559 ЦК України. Також указувала, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки воно було ухвалене без її відома та участі.

Справа розглядалася в судах неодноразово.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2016 року, в задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що в даній справі поручитель ОСОБА_4 не є споживачем банківських послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні правові підстави для скасування відповідного рішення третейського суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року скасовано ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2016 року та направлено справу на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 29 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з наявності ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігів від 20 квітня 2016 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при ВГО «ВФС» від 14 травня 2014 року, що позбавляє необхідності оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти та обставини.

20 лютого 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на зазначені судові рішення та просила скасувати їх, оскільки вони прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

10 січня 2017 року суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрив касаційне провадження в даній справі.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа 19 лютого 2018 року передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Статтею 338 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 10 листопада 2011 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_5 був укладений договір № SME 0003613-2 про надання 9 397 000 грн траншу за Рамковою угодою № SMERS 00056 від 12 вересня 2007 року.

На забезпечення виконання даного договору 10 листопада 2011 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № SMERS00056/9.

У вказаних договорах сторони передбачили, що спори з виконання, зміни, розірвання договору, які не вирішені шляхом переговорів, у тому числі про недійсність договору, розглядаються Постійно діючим третейським судом при ВГО «ВФС».

14 травня 2014 року суддя Постійно діючого третейського суду при ВГО «ВФС» Москаленко Н. Ю. ухвалив рішення у справі № 1371-9/539/14 за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ТОВ ФТД «Наташа-М», ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ПП «Ніанат» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № SME 0003613-2 від 10 листопада 2011 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 6 цього Закону передбачено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ, які не підвідомчі третейському суду.

Законом України від 03 лютого 2011 року N 2983-VI, чинним з 11 березня 2011 року, перелік таких справ доповнений пунктом 14 статті 6, який передбачає, що справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підвідомчі третейському суду.

Відповідно до пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Верховний Суд України в ухвалах від 22 грудня 2015 року № 6-2791ц15 та від 19 січня 2016 року №6-2765ц15 про перегляд судових рішень у справах за заявою ОСОБА_6 та за заявою ПП «Ніанат» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при ВГО «ВФС» від 14 травня 2014 року у справі № 1371-9/539/14 зробив висновок, що поручителі не є споживачами банківських послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Ураховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що в даній справі поручитель ОСОБА_4 не є споживачем банківських послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні підстави для скасування рішення Постійно діючого третейського суду при ВГО «ВФС» від 14 травня 2014 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором № SME 0003613-2 від 10 листопада 2011 року.

Разом з тим, з матеріалів справи відомо, що ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігів від 20 квітня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 20 травня 2016 року, в справі № 751/8467/14 за заявою ОСОБА_5 рішення Постійно діючого третейського суду при ВГО «ВФС» від 14 травня 2014 року, скасовано.

Доводи ОСОБА_4 про те, що суди не врахували рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалені в даній справі, відповідно до яких даний спір виник щодо захисту прав споживачів та не підвідомчий третейському суду, не заслуговують на увагу, адже не ґрунтуються на положеннях закону, суперечать правовим висновкам Верховного суду України, та не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити беззадоволення.

Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат