АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/683/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

головуючого Фетісової Т.Л.

суддів Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

секретар Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач (скаржник) ПрАТ «АТП-2361»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ПрАТ «АТП-2361» на заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 14.12.2017 (ухвалене о 14 год. 12 хв. у залі судових засідань Придніпровського районного суду, повний текст складено 14.12.2017, суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1Д.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ПрАТ «АТП-2361» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся 21.09.2017 до суду з позовом, яким просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 28.04.2015 по 27.08.2017 у сумі 53403,92 грн., мотивуючи про те, що він працював у відповідача на посаді голови правління товариства. 23.02.2011 він захворів і знаходився на лікуванні до 10.06.2011. У послідуючому 09.06.2011 він був направлений на огляд у МСЕК та визнаний непрацездатним за станом здоров'я, інвалідом II групи.

Згідно наказу №35-к від 06.10.2011 «Про звільнення голови правління з займаної посади», дослівно: «Наказую: В зв'язку з невиходом на роботу, при неодноразовому надсиланні листів з повідомленням, про те щоб зявився чи письмово повідомив про причину відсутності на підприємстві та в зв'язку з рішенням наглядової ради №2 від 06.10.2011 звільнити ОСОБА_3 із займаної посади голови правління підприємства по ст.40 ч.4 КЗпП України (за прогули)».

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 29.03.2017 у справі №22ц- 793/478/2017 позовні вимоги ОСОБА_3 ПрАТ «АТП-2361» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку задовольнити частково. Стягнуто із ЗАТ «АТП-2361» на користь ОСОБА_3 2290,80 грн. заборгованості по заробітній платі без утримання податку та 59527,38 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з утриманням податку при виплаті коштів. В решті частини позову відмовлено.

При цьому розрахунок суми до виплати позивачеві здійснювався судом за період з 06.10.2011 по 27.04.2015 (893 робочі дні), тобто до моменту подання позовної заяви до суду.

У відповідності до довідки Придніпровського ВДВС м. Черкаси ГТУ юстиції у Черкаській області №17402/14.3.-32 від 18.09.2017 заборгованість по заробітній платі у сумі 2290,80 грн. була стягнута з боржника та перерахована на рахунок стягувача 28.08.2017.

Таким чином, відповідач в період часу з 28.04.2015 по 27.08.2017 допустив затримку розрахунку при звільненні заборгованості по заробітній платі у сумі 2290,80 грн.

Вказане, на думку позивача у цій справі, дає йому право на підставі ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за його розрахунками в загальній сумі 53 403,92 грн., що становить суть позовних вимог у цій справі.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 14.12.2017 позов задоволено повністю.

При цьому суд виходив з того, що відповідач не розрахувався з позивачем належним чином в момент його звільнення, що згідно ст. 117 КзПП України свідчить про необхідність стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 22.03.2018 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування вказано на те, що згідно правового висновку ВС у постанові від 24.01.2018 справа №807/1502/15 про те, що ст. 117 КзПП України не встановлює компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її присуджено судом, що, зокрема, слідує з п.57 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України».

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти її вимог та вказав, що суд у цій справі нормами ч.2 ст.117 КзПП України, на які вказує скаржник, не керувався. Сума заборгованості по заробітній платі у цій справі є неоспорюваною, що свідчить про безпідставність застосування відповідних положень ч.2 ст.117 КзПП України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач працював у відповідача на посаді голови правління товариства. З 23.02.2011 по 10.06.2011 він перебував на лікуванні. Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №358096 йому встановлено інвалідність другої групи загального захворювання безтерміново.

Позивач звертався до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, оплату допомоги по тимчасові непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 29.03.2017 у вказаній справі позов задоволено частково та стягнуто із ЗАТ «АТП-2361» на користь ОСОБА_3 2290,80 грн. заборгованості по заробітній платі без утримання податку та 59527,38 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з утриманням податку при виплаті коштів за період з 06.10.2011 по 27.04.2015 (893 робочі дні), тобто до моменту подання позовної заяви до суду.

Згідно довідки Придніпровського ВДВС м. Черкаси ГТУ юстиції у Черкаській області №17402/14.3.-32 від 18.09.2017 заборгованість по заробітній платі у сумі 2290,80 грн. була стягнута з боржника та перерахована на рахунок стягувача 28.08.2017.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У звязку з вищенаведеним, посилаючись на вказану норму права, позивач просить у даній справі стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період часу з 28.04.2015 по 27.08.2017 у сумі 53 403,92 грн., у звязку з тим, що заборгованість по заробітній платі перед ним фактично було погашено лише 28.08.2017.

Надаючи оцінку вказаним вимогам позивача, апеляційний суд враховує таке.

Згідно правового висновку ВС від 24.01.2018 у справі №807/1502/15 відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Аналіз вказаних норм свідчить, що зобов'язання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникає у роботодавця з рішення органу, який розглядав трудовий спір.

У даному випадку між сторонами справи був наявний спір щодо суми заборгованості по заробітній платі, який по суті був вирішений лише згідно рішення апеляційного суду Черкаської області від 29.03.2017.

Указані судом у цьому рішенні кошти позивач фактично одержав 28.08.2017.

Далі, відповідно до п.57 рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02), остаточне рішення від 04.10.2010, Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв'язку з цим Суд зазначає, що відповідно до ст.117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (ч.1 ст.117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (ч.2 ст.117). Особливу увагу слід звернути на те, що ч.2 ст.117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від ч.1 ст.117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

У п.65 цього рішення Суд зазначив, що ст.117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду.

Крім того, у п.56 цього рішення Суд вказав, що з прийняттям національними судами рішень про виплату заявниці заборгованості по заробітній платі ст.ст.116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобовязання колишнього роботодавця виплатити заробітну плату замінено на зобовязання виконати судові рішення про стягнення відповідної заборгованості, що не регламентується матеріальними нормами трудового права.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги у даній справі про стягнення компенсації за затримку розрахунку за період часу з 30.03.2017 по 27.08.2017 до задоволення не підлягають, оскільки після вирішення спору про наявність та розмір заборгованості по заробітній платі у відповідача перед позивачем, що мало місце згідно рішенням апеляційного суду Черкаської області від 29.03.2017, вимоги ст.117 КЗпП України взагалі застосовані бути не можуть, так як з винесенням судового рішення виникли правовідносини з приводу його виконання, а не з приводу розрахунків між роботодавцем та звільненим працівником.

З цих підстав висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог у цій справі про стягнення компенсації за затримку розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України за період часу з 30.03.2017 по 27.08.2017 є такими, що суперечать правовому висновку, викладеному ВС у постанові від 24.01.2018 у справі №807/1502/15, що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права - ст. 117 КЗпП України.

Одночасно позовні вимоги про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні з відповідача у даній справі на користь позивача за період часу з 28.04.2015 по 29.03.2017 є такими, що підлягають до задоволення.

Визначаючи розмір відповідної компенсації, апеляційний суд виходить з того, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 29.03.2017 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складала 66,66 грн. Останніми двома повними відпрацьованими місяцями, які передували звільненню позивача, є листопад та грудень 2010 року, які мали середньомісячну кількість робочих днів у розмірі 23 дні.

Тут слід врахувати, що згідно положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у, зокрема, цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень п.20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно п.8 постанови КМУ №100 від 08.02.1995 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З урахуванням викладеного вище, за період часу з 28.04.2015 по 29.03.2017 було 23 місяці з 23 середньомісячними робочими днями в кожному із середньоденним заробітком в розмірі 66,66 грн., отже з відповідача на користь позивача належить стягнути 35 263,14 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Апеляційні доводи у даній справі правильності таких висновків суду не спростовують, оскільки не пояснюють причину затримку розрахунку із позивачем, як колишнім працівником, у день його звільнення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 14.12.2017 у даній справі в частині визначення суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, та періоду часу за який таку компенсацію розраховано, слід змінити у звязку з неправильним застосування норм матеріального права (ст.117 КЗпП України), та вказати, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 35263,14 грн. за період часу з 28.04.2015 по 29.03.2017, вимоги в іншій частині задоволенню не підлягають за їх безпідставністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, апеляційний суд враховує таке.

Згідно положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; ч.6 ст.141 ЦПК України - якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги у цій справі задоволено на 66% (стягнуто 35263,14 грн., а позивач просив про стягнення 53403,92 грн.), позивач звільнений від сплати судового збору згідно вимог п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», отже за розгляд справи в суді першої інстанції з відповідача до державного бюджету слід стягнути 1600,00 грн. * 0,4 (ставка судового збору за майновими вимогами фізичної особи п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір») * 66% = 422,40 грн.

За апеляційний розгляд скаржник сплатив 2400,00 грн. (мав сплатити 960,00 грн.), має понести такі витрати 960,00 грн. * 66% = 633,60 грн., отже з державного бюджету скаржнику має бути повернуто 1766,40 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

З цих підстав заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 14.12.2017 має бути змінено в частині стягнення судового збору з відповідача у справі до державного бюджету із вказівкою про стягнення 422,40 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 14.12.2017 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ПрАТ «АТП-2361» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити в частині визначення періоду та суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні, яку слід стягнути з ПрАТ «АТП-2361» на користь ОСОБА_3 та вказати, що з ПрАТ «АТП-2361» на користь ОСОБА_3 має бути стягнуто 35 263,14 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні з 28.04.2015 по 29.03.2017, та в частині розподілу судових витрат між сторонами за розгляд справи в суді першої інстанції та вказати, що з ПрАТ «АТП-2361» до державного бюджету має бути стягнуто 422,40 грн. судового збору.

У решті заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 14.12.2017 у даній цивільній справі залишити без змін.

Повернути з державного бюджету на користь ПрАТ «АТП-2361» 1766,40 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 24 травня 2018 року .

Головуючий

Судді