Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 2-7348/11

провадження № 61-3296зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Червинської М.Є. (суддя-доповідач)

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» про визнання права власності на об'єкт інвестування,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У листопаді2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» (далі - ТОВ «Стиль-Блюз») про визнання за ним права власності на об'єкт інвестування - нежитлові приміщення, розміщені по АДРЕСА_1, а саме: приміщення № 304 площею 95,26 кв. м; приміщення № 305 площею 102,0 кв. м; приміщення № 306 площею 80,56 кв. м; приміщення № 307 площею 85,21 кв. м.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 12 листопада 2007 року він уклав із ТОВ «Стиль-Блюз» інвестиційний контракт на будівництво нежитлових приміщень на 23 поверсі новобудови - багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1, на виконання умов якого перерахував 448 750 грн. Зазначений багатоквартирний будинок був прийнятий в експлуатацію 03 грудня 2007 року, проте відповідач не передав йому вказані вище нежитлові приміщення.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на об'єкт інвестування - нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, а саме: приміщення № 304 площею 95,26 кв. м; приміщення № 305 площею 102,0 кв. м; приміщення № 306 площею 80,56 кв. м; приміщення № 307 площею 85,21 кв. м. Розподілено судові витрати.

Рішення районного суду мотивоване тим, що позивач виконав умови інвестиційного контракту перерахувавши відповідачеві 448 750 грн, проте останній після введення багатоквартирного будинку в експлуатацію нежитлові приміщення ОСОБА_1 не передав, чим порушив умови контракту та положення Закону України «Про інвестиційну діяльність» і ЦК України.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Доповнено рішення цього ж суду від 22 листопада 20101 року та визнано за ОСОБА_1 право власності на об'єкт інвестування - нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, а саме нежитлові приміщення: літ. «А» № 304 площею 226,6 кв. м; літ. «А» № 305 площею 123,5 кв. м; літ. «А» № 306 площею 103,1 кв. м; літ. «А» № 307 площею 106,3 кв. м.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2011 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 грудня 2012 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не набув права власності на спірні нежитлові приміщення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що право власності на спірні нежитлові приміщення у позивача не виникло, позивач на підставі інвестиційного договору отримав лише право на набуття права власності в майбутньому, а не саме право власності на нерухоме майно.

10 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року у зв'язку з тим, що апеляційний суд відкрив апеляційне провадження та переглянув рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у розгляді справи в районному суді та права якої, на думку заявника, не порушені, що є порушенням процесуального законодавства. Крім того, заявник посилався на те, що апеляційний суд, не маючи на це відповідних повноважень, задовольнив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке ОСОБА_2 не подавалося, та без будь-яких правових підстав поновив строк на апеляційне оскарження.

Посилаючись на наведене, заявник просить скасувати ухвалені у справі рішення судів апеляційної та касаційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

На підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права (частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року) при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права (статті 9 Конституції України, статті 17 закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) ОСОБА_1 посилався на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року; ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року; ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року; ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року, постанову Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 13 липня 2016 року № 3-774гс16 у справі за позовом про банкрутство.

Ухвалою Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи зі Святошинського районного суду м. Києва.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким ЦПК України викладений у новій редакції.

16 листопада 2017 року від ОСОБА_2 надійшли заперечення на заяву про перегляд судових рішень, у яких заявник просить відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судових рішень, указуючи на те, що суд касаційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення ухваленими судовими рішеннями її прав, як власниці квартири у багатоквартирному будинку та спільних приміщень загального користування.

24 січня 2018 року Верховний Суд отримав справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року.

25 січня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду відповідно до підпункту 2 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав того, що за нормами ст. 360-2 ЦПК України (у редакції на час подання заяви про перегляд судового рішення) справа підлягала розгляду на спільному засідання судових палат Верховного Суду України.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Стиль-Блюз» про визнання права власності на об'єкт інвестування за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року повернуто на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 04 квітня 2018 року справу призначено до розгляду на засіданні колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з положеннями статті 355 ЦПК України (у редакції на час подання заяв про перегляд судового рішення) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: 1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; 2) неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; 4) невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За загальним правилом, заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, має місце недотримання правової позиції щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, викладеної у постанові Верховного Суду України.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

За змістом пункту 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України, у редакції на час подання заяви, Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, суд касаційної інстанції, погодився з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з того, що право власності на спірні нежитлові приміщення у позивача не виникло, оскільки він на підставі інвестиційного договору отримав лише право на набуття права власності в майбутньому, а не саме право власності на нерухоме майно, тому вважав, що оскаржуваним рішенням порушено право спільної власності ОСОБА_2, яка не була стороною у справі, на приміщення загального користування.

Доданою до заяви ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року (№ 6-36060св15) у справі за позовом про визнання договору купівлі-продажу майна недійсним, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що на стадії апеляційного провадження суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі в розгляді справи осіб, які не були залучені судом першої інстанції, а тому у разі встановлення апеляційним судом порушення судом першої інстанції норм ЦПК по вирішенню питання щодо складу осіб, апеляційний суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з цих підстав, а позивач вправі повторно звернутися до суду першої інстанції з цими ж позовними вимогами та зазначенням сторін, які повинні брати участь у розгляді справи.

У наданій для порівняння ухвалі колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року у справі № 522/18207/15 за позовом про визнання права власності на квартиру, касаційний суд скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, виходив з того, що апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції по суті, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в розгляді справи, вказавши про те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту, тим самим вийшовши за межі наданих йому повноважень та порушивши право позивача на повторне звернення до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав.

У наданій для порівняння постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 13 липня 2016 року (№ 3-774гс16) у справі за позовом про банкрутство, Верховний Суд України вказав на порушення судом касаційної інстанції при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження та розгляду касаційної скарг и ПАТ «Банк Форум» принципу правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року) (пункт 53). Зокрема зауважив, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення (пункт 52 рішення).

Наданою для порівняння ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року (реєстраційний номер з Єдиного державного реєстра судових рішень 64739512) у справі за позовом про розірвання договору оренди нежитлового приміщення та стягнення заборгованості, суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду і передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на унеможливлення встановлення фактичних обставин у зв'язку з порушенням апеляційним судом процесуального закону, а саме: перегляд рішення суду першої інстанції по суті за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі (суд не зазначив в чому полягає порушення прав заявника, не з'ясував, чи є заявник власником вказаної нею квартири на момент звернення з апеляційною скаргою, а такожстатус нежитлового приміщення, та, встановивши, що рішенням суду першої інстанції порушені права заявника на нього, не вказав, якими нормами права це передбачено).

Ухвалою колегії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року (реєстраційний номер з Єдиного державного реєстра судових рішень 66021813) у справі за позовом про визнання права власності на майно, касаційний суд, скасовуючи рішення апеляційного суду і направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив з того, що судом ухвалено рішення по суті за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, що унеможливлює повторне звернення до суду з аналогічним позовом.

Таким чином, за результатами оцінки доводів заяви та змісту доданих до неї копій судових рішень Верховного Суду України та колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не встановлено неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки вищевказані судові рішення постановлені у справах з різним предметом спору, підставами позову і змістом позовних вимог, порівняно зі справою про перегляд якої подано заяву. Також не встановлено і невідповідність ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року правовим висновкам Верховного Суду України.

Разом із тим, як на підставу для перегляду судового рішення заявник посилається на статтю 292 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) та зазначає про те, що апеляційний суд відкрив апеляційне провадження та переглянув рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у розгляді справи в районному суді та права якої, на думку заявника, не порушені, що є порушенням процесуального законодавства. Однак зазначене не може бути підставою, у розумінні пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, для перегляду рішення суду касаційної інстанції.

Таким чином не знайшли свого підтвердження обставини для перегляду судового рішення, у зв'язку із чим, відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, пунктом 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у реакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. І. Крат
В. П. Курило