Справа № 365/762/17 Головуючий у І інстанції Хижний Р. В.
Провадження № 22-ц/780/1869/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 9 23.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Приходька К.П.,

суддів Верланова С.М., Олійника В.І.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту постійного проживання особи на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року,-

встановила:

у грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Згурівського районного суду Київської області із вищезазначеною заявою мотивуючи її тим, що він народився 30 липня 1969 року в м. Грозний Російської Федерації.

В червні 1990 року заявник з метою вступу до навчального закладу переїхав на територію Української РСР, де проживав у бабусі в с.м.т. Згурівка Київської області без реєстрації місця проживання по січень 1992 року.

Встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року необхідне заявнику для встановлення його належності до громадянства України і можливості реалізації ним своїх громадянських прав щодо отримання паспорту громадянина України.

Просив суд, встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року, у задоволенні заяви було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що він звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити факт постійного проживання на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, а не з вимогою встановити належність до громадянства України.

Чинним законодавством передбачена позасудова процедура встановлення належності до громадянства України, здійснення якої можливе лише за умови надання особою органам міграційної служби судового рішення, яким встановлено факт постійного проживання цієї особи на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року.

Встановлення належності до громадянства України не передбачає іншої можливості встановити таку належність, як тільки на підставі юридичного факту постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року в Україні, встановленого рішенням суду.

В ході судового розгляду справи, беззаперечно встановлено на підставі належних, допустимих і достатніх доказів факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року, а саме з вересня 1990 року по даний час в с.м.т. Згурівка.

Відповідно до письмових доказів, які містяться у матеріалах справи, судом встановлено, що ОСОБА_3 з вересня 1990 року по листопад 1991 року працював у КСП «Жоравське» Яготинського району Київської області, а на даний час проживає на території с.м.т. Згурівка, про що є відповідні письмові докази.

Просив, скасувати рішення Згурівського районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву та встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 на території України на момент проголошення її незалежності 24 серпня 1991 року.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 народився 30 липня 1969 року в м. Грозний ЧИАРСР, що встановлено з копії повторного свідоцтва про народження (а.с.31).

Заявник з листопада 1984 року був членом Московського райкому ВЛКСМ м. Рязань та з грудня 1984 року по квітень 1989 року сплачував членські внески.

У 1986 році заявник вступив до Профспілки робітників просвіти вищої школи і наукових закладів. Профком студентів радіотехнічного інституту. З 1986 року по 1987 рік сплачував членські профспілкові внески. Після квітня 1989 року заявник жодних профспілкових внесків не сплачував (копія комсомольського білету а.с.35, копія профспілкового квитка - а.с.34).

З вересня 1990 року по листопад 1991 року заявник ОСОБА_2 працював в КСП «Жоравське» Яготинського району Київської області (копія довідки а.с.36).

Станом на 23.01.2018 року заявник проживає за адресою с.м.т. Згурівка, вул. Маяковського, 41, Київської області, що встановлено з копії довідки Згурівської селищної ради та копії акту обстеження (а.с.32,33).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що встановлення або оформлення належності до громадянства України проводиться в позасудовому порядку відповідними державними органами, тоді як заявником не доведено наявність у нього труднощів чи неможливість оформлення належності до громадянства України шляхом звернення до компетентних органів Державної міграційної служби України.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Положеннями ч.1 ст.1 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що проживання на території України на законних підставах визначається як проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Указом Президента України №215/2001 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України №588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Цей Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Зазначений Порядок передбачає особливий порядок вирішення питань громадянства, визначає компетентні органи, які наділені повноваженнями щодо вирішення питань повязаних з громадянством, визначає документи, що подаються для встановлення належності до громадянства України, серед яких визначено рішення суду, яке підтверджує факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема, громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 8 Порядку визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Згідно п.89 Порядку управління, відділ (сектор) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення, до якого подано документи щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України.

Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до головного управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до п.90 Порядку Головне управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов'язує належність особи до громадянства України.

Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов'язує належність особи до громадянства України, начальник головного управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання особи на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції..

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді