Справа № 751/8592/17 Провадження № 22-ц/795/748/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Боброва І. О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3

третя особа орган опіки та піклування Новозаводської районної у місті Чернігові ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 16 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок шляхом виселення,

місце ухвалення рішення судом першої інстанції місто Чернігів

дата складання повного тексту рішення 24.04.2018

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок №17 по вул.Загородній у м.Чернігові шляхом виселення з нього відповідача ОСОБА_3 В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що вона дозволила своєму сину та його дружині, відповідачці по справі, проживати в належному їй на праві власності житловому будинку, а сама в цей час проживала окремо в іншому населеному пункті. Позивач бажає вселитися в належній їй будинок, проте відповідач займає значну частину будинку, чим обмежує право позивача на користування своєю власністю. В подальшому позивач подала заяву «про застосування додаткової підстави до позову», вказавши, що додатково бажає виселити відповідача на підставі ст. 116 ЖК УРСР, оскільки остання постійно влаштовує сварки та суперечки, веде антисоціальний спосіб життя, самостійно міняє замки в міжкімнатних дверях, нецензурно лається, погрожує фізичною розправою, фізично та психологічно знущається над позивачем та її сином. З приводу поведінки відповідача позивач та ОСОБА_4 (колишній чоловік відповідача) неодноразово зверталися із заявами до правоохоронних органів.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3600 грн витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права. Позивач наполягає на тому, що її позов подано про захист права власності, проте суд застосував до спірних правовідносин ст.154,64,167,116 ЖК УРСР. Також позивач зазначає, що відповідач ніколи не була членом її сімї, вона з нею не проживала, спільного господарства не вела. Право відповідача на користування житлом було викликано обставиною перебування її у шлюбі з сином позивача, і після розлучення вона втратила право користування житлом.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що жодних перешкод власнику у користуванні будинком вона не створює. Позивач ніколи в цьому будинку не проживала та не проживає. При виселенні її з будинку позивача, малолітня дочка відповідача фактично залишиться безхатченком, оскільки іншого житла вона не має. ОСОБА_3 вважає себе колишнім членом сімї власника будинку, крім того зазначає, що підстав для застосування до неї ст.116 ЖК УРСР не має.

Орган опіки та піклування Новозаводської районної у місті Чернігові ради відзив на апеляційну скаргу не подавав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вселилася в будинок як член сімї ОСОБА_2. Суд дійшов висновку, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про здійснення відповідачем перешкод у користуванні житлом позивачу, систематичних порушень правил співжиття, які відповідно до ст.116 ЖК України є підставою для виселення відповідача.

Проте з такими висновками суду першої інстанції частково не може погодитись колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом по справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 28.02.2005 є власником житлового будинку №17 по вул. Загородній у м. Чернігові, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8) та договором міни від 17.12.2004 (а.с.7).

Позивач у даному будинку не проживає. З 12.04.2007 вона зареєстрована та постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

ОСОБА_5, який є сином позивача, та відповідач ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 10.06.2000, у звязку з чим остання була 02.02.2005 зареєстрована та вселена до житлового будинку по вул. Загородній, 17 в м. Чернігові.

Висновок суду першої інстанції щодо вселення ОСОБА_3 до будинку як члена сімї власника не відповідає наявним у справі доказам. Наявна в матеріалах справи копія домової книги такої інформації не містить (а.с.9). Позивач в житловому будинку №17 по вул. Загородній у м. Чернігові зареєстрована не була та в ньому ніколи постійно не проживала, про що зазначала відповідач як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і у відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що після розірвання шлюбу з її сином, відповідач ОСОБА_3 продовжує проживати в спірному будинку та відмовляється звільнити його, чим обмежує її право власності на будинок, що відповідно до ст.317,319, 321,391 ЦК України є підставою для її виселення. Додатковою підставою, як вказано вище, позивач зазначила ст.116 ЖК УРСР.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для виселення відповідача зі спірного житлового приміщення за ст.116 ЖК УРСР.

При вирішенні спору суд виходить зі змісту ст. 116 ЖК УРСР, а саме з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

В матеріалах справи міститься лише один висновок ДОП ЧВП ГУНП майора поліції ОСОБА_6 від 16.01.2018 прийнятого за результатами повідомлення ОСОБА_5 та ОСОБА_2, в якому зазначено про проведення профілактичної бесіди з ОСОБА_3 (а.с.73). Дані про попередження останньої з приводу її антигромадської поведінки, або застосування до відповідача заходів громадського впливу відсутні.

Проте, при розгляді справи, суд на порушення ст.265 ЦПК України, не звернув увагу на те, що підставами виселення відповідача позивач вказував не тільки ст.116 ЖК УРСР, а й ст.317,319,321,383, 391 ЦК України. Суд вказані підстави позову не проаналізував та не надав їм належної оцінки, обмежившись тільки цитуванням ст.316 та 319 ЦК України.

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

За порівняльним аналізом статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника щодо захисту порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь - яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення ст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За матеріалами справи достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не є та не була членом сімї ОСОБА_2, оскільки вони постійно не проживали разом, спільного господарства не вели.

Беззаперечним також є той факт, що між сторонами виник спір щодо проживання в ньому відповідача. Звернення до правоохоронних органів свідчать також про наявність конфліктів з приводу перепон, які створює відповідач позивачу при відвідинах останньої свого будинку. Позивач бажає самостійно проживати у власному будинку, не маючи в ньому пожильців.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції помилково встановив, що відповідач проживає у спірному будинку як колишній член сімї позивача, правил співжиття не порушує та застосував до спірних правовідносин положення статей 150, 156 ЖК УРСР. Проте, за встановлених судом фактичних обставин, спір підлягає задоволенню з підстав вказаних у ст.391 ЦК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідач ОСОБА_3 була вселена і проживала в житловому будинку №17 по вул. Загородній у м. Чернігові як дружина сина позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.04.2015 (а.с.38).

За викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що право відповідача на користування спірним житловим будинок підлягає припиненню на вимогу власника цього будинку відповідно до положень ст.391, 406 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ґрунтовними. З цих же підстав заперечення відповідача, що викладені у відзиву щодо неможливості її виселення та щодо наявності у неї статусу члена сімї власника, суд до уваги не приймає.

Згідно з частиною 1 пунктом 4 та частиною 2 статті 376 ЦПК України, підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та невірно застосував норми матеріального права, що потягло за собою ухвалення невірного рішення.

Позовні вимоги є доведеними, тому позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Заперечення відповідача з приводу залишення їх спільної з ОСОБА_5 дитини без місця проживання не може бути прийнято до уваги з огляду на наступне. Позов предявлений про виселення тільки ОСОБА_3 Питання щодо виселення малолітньої дитини судом не розглядалося. В будинку залишається проживати батько малолітньої дитини - ОСОБА_5 Спір щодо визначення місця проживання дитини органом опіки та піклування чи судом не розглядався. Відповідно до положень ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Враховуючи вказане, підстав вважати дитину безхатченком у випадку виселення її матері не має.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесені ОСОБА_2 судові витрати в суді першої інстанції в сумі 640 грн (а.с.1) та в суді апеляційної інстанції в сумі 960 грн (а.с.151) підлягають стягненню з ОСОБА_3, всього 1600 грн (960+640=1600).

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 16 квітня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 (паспорт НК127530, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2) у здійсненні нею права власності на житловий будинок шляхом виселення ОСОБА_3 (паспорт НК881762, проживає ІНФОРМАЦІЯ_3) із житлового будинку №17 по вул. Загородній у м.Чернігові.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1600 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду, як касаційної інстанції, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення .

Повний текст складений 31.05.2018

Головуючий:Судді: