Справа № 487/596/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2018 року смт. Арбузинка Миколаївської області

Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Кірімової О.М.

за участю секретаря Сіваченко Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

У відповідності до ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва № 487/596/18 від 16.02.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 направлено до Арбузинського районного суду Миколаївської області для розгляду.

Матеріали цивільної справи № 487/596/18 надійшли на адресу Арбузинського районного суду 13.03.2018 року.

Згідно ухвали Арбузинського районного суду від 16.03.2018 року провадження у справі відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання 16.04.2018 року. На зазначену дату відповідач не зявився, в звязку з чим підготовче судове засідання було відкладено до 02.05.2018 року.

Відповідно до ухвали Арбузинського районного суду від 02.05.2018 року за результатами підготовчого судового засідання справу було призначено до розгляду на 24.05.2018 року.

Згідно вимог позовної заяви ОСОБА_1 просив суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на підставі судового наказу № 487/4249/17 від 30.10.2017 року на утримання дітей: Микити, ІНФОРМАЦІЯ_1, Іллі, ІНФОРМАЦІЯ_2 та Миколи, ІНФОРМАЦІЯ_3 з 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину на тверду грошову суму у розмірі 300 грн. на всіх трьох дітей, починаючи з 14.08.2017 року.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, та мають троє неповнолітніх дітей.

У відповідності до судового наказу з ОСОБА_1 вирішено стягнути аліменти на утримання дітей у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно починаючи з 14.08.2017 року і до повноліття дітей.

Однак, як зазначає позивач, він є інвалідом 2 групи за загальним захворюванням, тому потребує постійного лікування та проведення операції. В звязку з інвалідністю він не працює та отримує пенсію по інвалідності, яка становить 1452 грн.

При цьому позивач зазначає, що відповідач отримує державну допомогу на дітей у розмірі 3000 грн.

На підставі викладеного просить задовольнити заявлені ним позовні вимоги про зменшення розміру аліментів.

До початку судового засідання позивач надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд слухання у справі провести за його відсутності.

Відповідач, будучи належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, в судове засідання не зявилась, причини своєї неявки суду не повідомила.

Дослідивши письмові матеріали справи та надані суду докази в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

У відповідності до копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 55047367 від 23.11.2017 року, вбачається, що на підставі судового наказу № 487/4249/17, виданого 30.10.2017 року Заводським районним судом м. Миколаєва, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: Микити, ІНФОРМАЦІЯ_1, Іллі, ІНФОРМАЦІЯ_2 та Миколи, ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 14.08.2017 року до повноліття (а.с. 8).

Згідно копії довідки міжрайонної МСЕК № 3 м. Миколаєва серії 12ААА № 264830 від 12.07.2017 року ОСОБА_1 є інвалідом другої групи за загальним захворюванням. Інвалідність встановлено до 01 серпня 2019 року. При цьому зазначається, що ОСОБА_1 доступна легка ручна надомна праця (а.с. 4, 10).

Відповідно до копії довідки Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України № 22795-П/ЄВ від 30.11.2017 року зазначається, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності та його сукупний дохід з червня 2017 року по листопад 2017 року включно складає 8152 грн. Платежі за жовтень 2017 року та листопад 2017 року складають по 1452 грн. (а.с. 9).

У відповідності до листа Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 21.03.2018 року, зазначається що ГТУЮ у Миколаївській області було розглянуто звернення ОСОБА_1, яке надійшло за телефоном на «Урядову гарячу лінію» та повідомлено, що у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» з пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сімї (аліменти). При цьому зазначається, що на підставі вимог Закону України «Про виконавче провадження» 13.12.2017 року державним виконавцем відділу ДВС винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника у розмірі 50% та її копію направлено за місцем отримання пенсії. (а.с. 25-26).

За Конституцією України, ст. 10 ЦПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинства.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Для цього, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В силу ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції «Про права дитини» держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

У відповідності до ст. 27 Конвенції «Про права дитини» держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За приписами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Разом з тим, згідно до ст. 184 СК України, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві.

Положення СК України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матірю й батьком дитини з метою затвердження почуття обовязку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сімї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини.

Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України.

Обовязок з утримання дітей покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обовязок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей.

При вирішенні такого спору визначальним є обовязок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обовязок превалює над можливістю платника таке утримання надавати.

При цьому, в обовязковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач фактично просить суд змінити спосіб присудження аліментів частки (відсоток) від заробітку на тверду грошову суму.

Верховний Суд України в правовій позиції, викладеній в постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 143цс13, зазначив, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обовязку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Таким чином, зміна розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не суперечить закону, так як така зміна відповідає положенням ст. 192 СК України.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них.

Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2018 року - 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн.

А тому, у відповідності до вимог ст. 182 СК України, якими передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, мінімальний розмір аліментів на одну дитину має становити з 1 січня 2018 року - 930 грн., з 1 липня - 972 грн., з 1 грудня - 1013 грн. 50 коп.

У відповідності до позовних вимог позивач просить суд змінити спосіб присудження аліментів на тверду грошову суму у розмірі 300 грн. на всіх трьох дітей.

Однак, на думку суду, заявлений позивачем розмір аліментів є непропорційним та не достатнім для задоволення потреб та гармонійного розвитку дітей, оскільки у разі задоволення позовних вимог позивача розмір аліментів на одну дитину становитиме лише: з 1 січня 2018 року 5,38%, з 1 липня 5,14%, з 1 грудня 4,89% від прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років.

У відповідності до ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» з пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сімї (аліменти).

Як зазначається у листі ГТУЮ у Миколаївській області від 21.03.2018 року саме такий розмір, у відповідності до постанови державного виконавця від 13.12.2017 року, стягується з ОСОБА_1

Посилання позивача на ту обставину, що відповідач отримує державну допомогу на дітей у розмірі 3000 грн. не може бути взята судом до уваги, оскільки будь-яких доказів про отримання зазначеної допомоги та саме у такому розмірі позивачем суду не надано.

Також слід зазначити, що тимчасова допомога дітям призначається у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 189 від 22 лютого 2006 року «Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме»

У відповідності до п. 2 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, тимчасова допомога призначається у разі, коли рішення суду про стягнення аліментів з одного з батьків не виконується у звязку з ухиленням від сплати аліментів або відсутністю у боржника коштів та іншого майна, на які за законом може бути звернено стягнення.

Така допомога надається на дітей у розмірі, що дорівнює різниці між 50 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сімї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців.

За такого, послання позивача на отримання відповідачем державної допомоги дітям не може бути підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки завданням державної допомоги дітям є забезпечення матеріальних умов для розвитку дитини, батьки яких ухиляються від сплати аліментів або у таких відсутні кошти та інше майно, на які за законом може бути звернено стягнення.

З огляду на те, що позивач за даними довідки міжрайонної МСЕК № 3 м. Миколаєва від 12.07.2017 року ОСОБА_1 є інвалідом другої групи за загальним захворюванням, яка встановлена йому до 01 серпня 2019 року та не повністю втратив здатність до виконання трудової діяльності, оскільки йому доступна легка ручна надомна праця, не представив доказів про надання утримання іншим дітям, доказів про отримання відповідачем державної допомоги на дітей не надав, будь яких інших належних та допустимих доказів, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, які можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів суду не надав, тому він зобовязаний виконувати свій обовязок щодо забезпечення дітей у розмірі, який відповідає вимогам ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, оскільки, ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, що є регулярним доходом, інших доходів не має, останній може сплачувати аліменти на утримання дітей у частці від доходу, а тому підстави для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі відсутні.

За такого, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

В звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України судом не вирішувалось.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 141, 180, 181, 182, 184, 185, 191, 192 СК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, ст.ст. 263-265, 267, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів до апеляційного суду Миколаївської області з дня його проголошення.

Суддя Арбузинського

районного суду ОСОБА_3