Справа № 167/1043/17 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І.І.
Провадження № 22-ц/773/449/18 Категорія: 48 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Осіпука В.В., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 19 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в:

17 серпня 2017 року позивач звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Рожищенської РДА про визначення місця проживання дитини, покликаючись на акті обставини.

Вона та відповідач з 01.09.2006 року перебували в шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4. 02 жовтня 2015 року шлюб було розірвано рішенням Рожищенського районного суду. Після розлучення позивач виїхала до Польщі на заробітки, дитина за погодженням батьків залишилася проживати з відповідачем. У період перебування за кордоном позивач довідалася, що відповідач по справі не дбає про дитину, тому син переїхав жити до батьків позивача, а до відповідача приходив періодично. На даний час позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_6, який є власником фірми, має у приватній власності будинок, де вони спільно проживають, бізнес дає сталий прибуток. Позивач, як дружина громадянина Польщі, має посвідку на право постійного перебування у Республіці Польща, повне страхування життя та здоров'я як вона так і син. ОСОБА_4 в Україні потребував регулярного санаторно-курортного лікування, оскільки хворів на застудні захворювання. Чоловік позивача ОСОБА_6 відноситься до ОСОБА_4, як до рідного сина, вони разом проводять час, подорожують, відпочивають. Дитина щаслива, врівноважена, спокійна і хоче проживати з позивачем та її чоловіком у повній сім'ї. Вважає, що проживання дитини із матір'ю забезпечить інтереси сина, сприятиме психологічному спокою дитини, її належному навчанню та розвитку, а також максимально ефективній адаптації дитини до життя, а тому просить визначити місце проживання її малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_2.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області позов задоволено.

Постановлено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, в користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.

Відповідач ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу на це рішення, у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Зазначає, що позивач, одержавши влітку 2017 року його згоду, як батька, на тимчасовий виїзд дитини за кордон на відпочинок, сина в Україну не повернула. Задоволення позову позбавляє його можливості бачитися і спілкуватися з дитиною.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Орган опіки та піклування Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області надав висновок від 12.02.2018 року № 477/43/2-18 про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_2 (а.с.91).

Визначаючи місце проживання дитини з матір»ю, суд першої інстанції виходив із того, що за місцем проживання матері створено всі необхідні умови для проживання дитини, орган опіки та піклування рекомендує суду визначити місце проживання дитини з матір»ю і таке рішення буде відповідати інтересам дитини.

Погодитися із такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки він зроблений без додержання норм матеріального права та без повного з'ясування обставин справи.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується повторним свідоцтвом про народження останнього, виданий 23.06.2016 року серія НОМЕР_2 (а.с.6).

З скороченого витягу з актового запису про шлюб, переклад якого зроблено перекладачем Бюро перекладів «Емігрант» ОСОБА_10 та перекладачем ОСОБА_11, засвідчено вірність копії з оригіналу документа приватними нотаріусами Луцького міського нотаріального округу Волинської області Базалицькою О.Р. та Грушицькою В.В., вбачається, що ОСОБА_2 уклала шлюб 12.08.2016 року з ОСОБА_6 та їй після укладення шлюбу надано прізвище ОСОБА_2 (а.с. 33-34).

З посвідки на проживання НОМЕР_3, переклад якого зроблено перекладачем ОСОБА_11, вбачається, що ОСОБА_2 має право до 23.05.2018 року на тимчасове проживання за адресою АДРЕСА_1, із дозволом на працевлаштування (а.с. 30, 31).

В матеріалах справи містяться докази про те, що чоловік позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 у Республіці Польщі займається оптовою і роздрібною торгівлею легкових автомобілів і фургонів, фірма «Авто-фер» Імпортно-експортне торгівельно-сервісне підприємство ОСОБА_6, АДРЕСА_2 (а.с. 53-54). Крім того, він та члени родини: ОСОБА_2, ОСОБА_4 мають повне страхування життя та здоров'я (а.с. 55-56, 57-58, 59-60).

Згідно витягу, реєстр А № 892/2012, нотаріального акта посвідченого нотаріусом Барбара Бартошєвіч від 05.06.2012 ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_18 та ОСОБА_19 мурований житловий будинок на шість кімнат та земельну ділянку в окрузі 21 Сєрадз-місто, площею 1.0021 га (а.с.61-64).

З довідок про реєстрацію місця проживання у центральному реєстрі адрес проживання громадян (зведений запис) вбачається, що з 01.09.2017 основним місцем проживання позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є АДРЕСА_3 (а.с. 92, 93, 94, 95).

Довідкою зі школи дирекції Нової середньої школи № 1 м.Єнбах від 25.09.2017 підтверджується, що учень ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно у 2017/18 навчальному році є надзвичайним учнем 1б класу (а.с.96, 97).

З інформації про суму прибутків (збитків) від несільськогосподарської діяльності у податковому році 2. рік 2016 вбачається, що прибуток ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, становить 109197.54 PLN (Польський злотий) (а.с.98, 99-100).

Аналізуючи зазначені докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем, на обґрунтування доводів про можливість забезпечити належний рівень життя і виховання дитини подані докази про майно і доходи її чоловіка. Однак, наявність майна і прибутків у чоловіка позивача, який є сторонньою дитиною для малолітнього ОСОБА_4 , а тому щодо дитини у нього відсутні будь-які обов'язки, не є тотожним поняттю наявності доходів у матері - ОСОБА_2 і можливості забезпечити належний рівень життя і виховання своїй дитині.

Обґрунтовуючи рішення про задоволення позову, суд послався на відсутність доказів, що батько дитини має постійний дохід, разом з тим суд першої інстанції залишив поза увагою, що у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що позивач ОСОБА_2 має самостійний дохід, та не навів мотивів, чому відсутність у матері доходу і постійного місця проживання не є перешкодою для визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Зокрема, позивачем приєднано до позовної заяви посвідку на тимчасове проживання у АДРЕСА_1, із дозволом на працевлаштування, разом з тим у матеріалах справи міститься довідка, що фактично вона з дитиною проживає АДРЕСА_3 ( а.с. 30,31, 92, 93, 94, 95).

З наведених доказів слідує, що місце проживання позивача за кордоном є невизначеним і непостійним, вона не подала суду доказів, у якому саме місці буде проживати її дитина разом з нею і чи надасть іноземна держава право на таке проживання.

Висновок суду про те, що за місцем проживання матері ОСОБА_2, створені усі умови для проживання дитини зроблений без посилання на докази, які підтверджують цю обставину.

Позивачем не подано доказів, наданих компетентними органами, про обстеження умов проживання позивача, створення належних умов для життя і розвитку дитини.

Застосовуючи норми статті 171 СК України, якими гарантовано право дитини бути вислуханою батьками, суд в основу висновку про визначення місця проживання дитини з матір»ю поклав надані позивачем пояснення дитини, які викладені у формі послідовно сформульованих пунктів і містять перелік зауважень до батька, а також відео- звернення, у якому малолітній ОСОБА_4 висловлює бажання проживати з матір»ю. Однак позивачем не спростовано доводів відповідача про те, що ці докази сформовані під впливом матері, не відображають дійсної волі дитини, і такі доводи, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу, оскільки мати є заінтересованою особою у цій справі і саме вона подала зазначені докази. Висновки психолога, педагогів, які б підтвердили об"єктивність висловлених дитиною побажань про те, до кого із батьків ОСОБА_4 більш прихильний, з ким бажає проживати - відсутні.

Пославшись на висновок органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з матір'ю, судом залишено поза увагою, що він наданий з порушенням положень частини 5 статті 19 Сімейного Кодексу, без обстеження умов проживання дитини за місцем знаходження матері та інших документів, що стосуються справи та є недостатньо обгрутованим.

Суд також не врахував, що ОСОБА_2 без згоди батька дитини ОСОБА_3, поїхавши з дитиною за кордон, не повернула її в Україну, у той час, як за погодженням батьків, місце проживання малолітнього ОСОБА_4 було визначене з батьком, у місті Рожище, а звернувшись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_2 фактично просить суд узаконити вивезення дитини за кордон.

Суд першої інстанції, вирішуючи цю позовну вимогу, не звернув уваги на положення частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», згідно з якою за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Враховуючи положення зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Відповідно до наведених норм законодавства визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір'ю не може бути вирішено шляхом фактичного надання за рішенням суду дозволу на постійний виїзд малолітньої дитини за кордон. Визначаючи місце проживання дитини з матір'ю , суд першої інстанції фактично надав дозвіл на постійний виїзд малолітнього ОСОБА_4 за кордон, при цьому не встановив, чи є мати ОСОБА_2 такою, що виїхала з України на постійне місце проживання в іншу країну, а саме, в Австрію, де вона на даний час проживає, або ж у Польщу, де їй надавалась посвідка на тимчасове проживання.

У матеріалах справи не міститься відомостей щодо оформлення ОСОБА_2 документів для виїзду як громадянки України за кордон на постійне проживання.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що суд визначив місце проживання дитини з матір'ю без повного з'ясування обставин справи та без урахування норм матеріального права, якими визначений порядок і підстави визначення місця проживання неповнолітньої дитини з одним із батьків, тому рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

У зв»язку із задоволенням апеляційної скарги відповідно до положень статті 141 Цивільно-процесуального кодексу України підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_17 судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги, у розмірі 960 гривень.

Керуючись статтями 367, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 19 лютого 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2) в користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: