АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/16481/14-ц

Провадження № 22-ц/787/496/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

Секретар судового засідання : Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2017 року ухваленого в складі судді Смолій Л.Д., повний текст якого складено 07 грудня 2017 року, у справі №569/16481/14-ц,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову вказує, що 22 листопада 2007 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №351/2ФКВ-07 за яким останній отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США строком по 12 листопада 2038 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,80 % річних.

Зазначає, що 30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТзОВ «Український промисловий банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, згідно умов якого ПАТ «Дельта Банк» відступлено права вимоги заборгованості по кредитних договорах, у тому числі за вказаним вище договором. Посилаючись на невиконання боржником своїх зобовязань, вказує на підставність достроковості стягнення заборгованості з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, які є поручителями за вказаним кредитним договором, яка станом на 28 листопада 2014 року становить 655 552,76 грн.

У березні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 про визнання договорів поруки №351.1/Zфпор-07 та №351.2/Zфпор-07 припиненими з моменту підписання. В обґрунтування позовних вимог вказують, що ПАТ «Дельта Банк» з письмовою вимогою до них як поручителів про дострокове виконання зобовязання звернулося 06 серпня 2014 року, хоч право на таке звернення набуло ще 30 червня 2010 року. Зазначає, що договорами поруки не визначено строк після закінчення яких порука припиняється, оскільки умовами таких договорів встановлено, що вони діють до повного припинення всіх зобовязань боржника. Просять суд зустрічний позов задовольнити.

Представником ОСОБА_1 ОСОБА_4П у квітні 2017 року подано зустрічний позов до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного договору № 351/2ФКВ-07 від 22 листопада 2007 року, договору поруки №351.1/Zфпор-07 від 22 листопада 2007 року, договору поруки № 351.2/Zфпор-07 від 22 листопада 2007 року, іпотечного договору № 351/Zфквіп-07 від 22 листопада 2007 року. В обґрунтування позовних вимог вказує, що кредитний договір суперечить законодавству України про захист прав споживачів, оскільки з відповідачем не проведено переддоговірної роботи, не повідомлено про умови кредитування, а наданий позивачу валютний кредит є суперечить майновим інтересам позичальника. Просить зустрічний позов задовольнити.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2017 року провадження у справі за позовом ПАТ «ДельтаБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито в частині вимог до ОСОБА_5 на підставі п.6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України у звязку з смертю сторони у справі.

Провадження за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_1 про визнання договорів поруки припиненими закрито в частині позовних вимог ОСОБА_3 на підставі п.6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України у звязку з смертю сторони у справі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2017 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 2007 року станом на 28 листопада 2014 року в розмірі 655 552,76 грн., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 40 486,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить - 605 949,31 грн.; заборгованість за відсотками в розмірі 2 818,20 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 42 179,68 грн.; заборгованість за комісією в розмірі 7 423,78 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір в розмірі 1827,00 грн. з кожного.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 про визнання договорів поруки №351.1/Zфпор-07 від 22 листопада 2007 року та №351.2/Zфпор-07 від 22 листопада 2007 року припиненими, відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного договору № 351/2ФКВ-07 від 22 листопада 2007 року, договору поруки № 351.1/Zфпор-07 від 22 листопада 2007 року, договору поруки № 351.2/Zфпор-07 від 22 листопада 2007 року, іпотечного договору № 351/Zфквіп-07 від 22 листопада 2007 року, відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 після отримання повідомлення банку про зміну кредитора та переходу права вимоги до нового кредитора, з липня 2010 року продовжував здійснювати погашення заборгованості на користь ПАТ «Дельта Банк», подавав на адресу нового кредитора звернення, тобто своїми діями презюмував факт необхідності виконання свого обов'язку передбаченого кредитним договором новому кредитору. Суд виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх зобовязань за кредитним договором, порушення порядку та строків сплати кредиту утворилась заборгованість, що є підставою для її стягнення.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 про визнання договорів поруки №351.1/Zфпор-07 та №351.2/Zфпор-07 припиненими з моменту підписання, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких належних та допустимих доказів припинення поруки ОСОБА_2 не надано.

В частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного договору № 351/2ФКВ-07 від 22 листопада 2007 року, договору поруки №351.1/Zфпор-07 від 22 листопада 2007 року, договору поруки № 351.2/Zфпор-07 від 22 листопада 2007 року, іпотечного договору № 351/Zфквіп-07 від 22 листопада 2007 року, рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір, що встановлено рішенням Рівненського міського суду від 16 листопада 2016 року,залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 01 березня 2017 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ПАТ "Дельта Банк", ТзОВ "Український промисловий банк" про захист прав споживача та визнання правочину недійсним.

В апеляційній скарзі, поданій 08 лютого 2018 року до Апеляційного суду Рівненської області ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення в частині солідарного стягнення з неї заборгованості та судового збору в розмірі 1827,00 грн. скасувати та ухвалити нове в частині рішення про відмову в задоволенні позову та задовольнити її зустрічний позов про визнання договору поруки №351.1/Zфпор-07 від 22 листопада 2007 року припиненим з моменту підписання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що ПАТ «Дельта Банк» з письмовою вимогою до неї як поручителя про дострокове виконання зобовязання звернулося 06 серпня 2014 року, хоч право на таке звернення набуло ще 30 червня 2010 року. Зазначає, що договором поруки не визначено строк після закінчення яких порука припиняється, оскільки п.10 договору передбачено, що порука діє до повного припинення всіх зобовязань боржника, а тому предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, сплати відсотків та пені, кредитор змінив строк виконання основного зобовязання за кредитним договором, а тому вимога банку до поручителя мала бути предявлена протягом шести місяців з моменту предявлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «ДельтаБанк» вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Просить залишити його без змін, а скаргу без задоволення. Вказує, що якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 22 листопада 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою 11,80% річних та кінцевим терміном повернення до 12 листопада 2038 року на придбання нерухомості, а саме квартири, яка знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Льонокомбінатівська, 1/109.

Одночасно з кредитним договором з метою забезпечення належного виконання зобов'язань 22 листопада 2007 року ТОВ «Український промисловий банк» уклав договір поруки з ОСОБА_2 за №351.1/Zфпор-07 та з ОСОБА_3 за № 351.2/Zфпор-07.

На підставі договору про передачу активів та кредитних зобов'язань, укладеного 30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Український промисловий банк» та Національним Банком України ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за вказаним кредитним договором.

Вбачається, що внаслідок невиконання ОСОБА_1 належним чином зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» у серпні 2014 року направлено кожному відповідачу окремо досудову вимогу про погашення простроченої (поточної) заборгованості в сумі 3021,09 долар США та 4395,30 грн., яка виникла станом на 05 серпня 2014 року. Також у вимозі банк зазначив, що у разі незадоволення претензії банк звернеться до суду з вимогою про стягнення загальної суми заборгованості у розмірі 42773,09 доларів США та 5000,16 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частини перша та четверта статті 1054 ЦК України) та Законом України «Про захист прав споживачів».

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору, між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Пунктом 23 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, визначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Статтями 526, 530 ЦК України передбачено, що зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ст. 543 ЦК України).

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. В разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ст. ст. 553, 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини 4 стаття 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктом п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року передбачено, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення йому вимоги про погашення боргу, так і пред'явлення до нього позову.

Таку ж правову позицію висловлена Верховний Суд України в постанові від 17 вересня 2014 року по справі №6-53цс14, вказавши на те, що застосоване в другому реченні частини 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя слід розуміти як пред'явлення кредитором встановленому законом порядку протягом визначеного терміну саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини 4 статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 19 жовтня 2016 року по справі № 6-1265цс16, від 29 березня 2017 року по справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року № 6-1009цс17.

Отже, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії договору поруки, або протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

У відповідності до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання основного зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення всієї частини позики (разом з нарахованими процентами, згідно ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті).

Окрім того, не є перешкодою для реалізації права банку у будь-який час звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки позичальник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог банку що відповідає положенням ст.12 Конституції України.

Вказана норма узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13.

Апеляційним судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 після переходу права вимоги до нового кредитора починаючи з липня 2010 року, тобто після отримання повідомлення банку про зміну кредитора, здійснював погашення заборгованості на користь АТ «Дельт Банк», подавав на адресу нового кредитора звернення, а тому саме відповідач своїми діями підтвердив факт необхідності виконання свого обов'язку передбаченого укладеним кредитним договором, саме новому кредитору АТ «Дельта банк».

За положеннями пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Пунктом п.2.4. кредитного договору передбачено, що повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами в розмірі не менш, як 134,00 доларів США по 20 число (включно) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту.

З розрахунку заборгованості за договором кредиту вбачається, що ОСОБА_1 в листопаді 2013 року допустив прострочку сплати чергових платежів по кредиту, а тому банк правомірно отримав право вимоги на повернення кредиту та направив 06 серпня 2014 року досудові вимоги про повернення кредиту відповідачам по справі з зазначенням суми заборгованості станом на 05 серпня 2014 року.

Станом на 28 листопада 2014 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 655 552,76 грн., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 40 486,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить - 605 949,31 грн.; заборгованість за відсотками в розмірі 2 818,20 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 42 179,68 грн.; заборгованість за комісією в розмірі 7 423,78 грн.

Будь-яких інших доказів на спростування розрахунку заборгованості від 28 листопада 2014 року відповідачами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що право банку на звернення до суду із вимогою до поручителя обчислюється з моменту переходу права вимоги до АТ «Дельта Банку», тобто з 30 червня 2010 року є помилковими, оскільки перехід права вимоги від первісного кредитора до нового не зумовлює обовязку новому кредитору в шестимісячний строк після переходу права вимоги звернутися до позичальника чи поручителя з вимогою про повне дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, ОСОБА_2 реалізувала свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростувала належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції.

Таким чином, доводи заявника про порушення судом першої інстанції норм матеріально та процесуального права, що є обовязковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову, не знайшли свого підтвердження, а тому апеляційний суд не вбачає обєктивних причин для скасування оскаржуваного рішення на підставі ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені місцевим судом на підставі всебічного, повного і обєктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, ст. 375, ст. 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 травня 2018 року.

Головуючий :

Судді :