АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Панченко О.М.
№22-ц/796/4842/2018 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №754/3898/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

судді-доповідача УкраїнецьЛ.Д.

суддів Оніщука М.І.,

ЯщукТ.І.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Також представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову, мотивовану існуванням реального спору, значним розміром шкоди, а також тим, що відповідач може вчинити дії по відчуженню належного йому майна і не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити не можливим виконання рішення суду.

Просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на будь-яке рухоме і нерухоме майно або грошові вклади ОСОБА_5

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник позивача подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на будь-яке рухоме і нерухоме майно або грошові вклади ОСОБА_5

Зазначає, що позивач не володіє інформацією щодо наявності у відповідача будь-якого майна, а тому не має можливості його конкретизувати в заяві.

У той же час, спір полягає у стягненні з відповідача належних позивачу грошових коштів, що вказує на можливість і підстави для відповідача приховати, відчужити або іншим чином позбутися такого майна, на яке б можливо було звернути стягнення, що утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з"явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується зворотніми повідомленнями про вручення поштового відправлення ОСОБА_6 21.05.2018 року.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач привласнив її кошти та безпідставно ними користується на власний розсуд, ігноруючи права власника цих коштів, і тому у неї виникли підстави побоюватись, що така позиція відповідача може утруднити чи зробити неможливим рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні вимог заяви, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві представником позивача не було наведено достатньо підстав, які б могли свідчити про те, що невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в подальшому виконання рішення суду, а також не конкретизовано прохальну частину клопотання про забезпечення позову, а саме, не зазначено на яке майно необхідно накласти арешт, оскільки судом може бути накладено арешт на індивідуально визначене майно.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно частини 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві. Тобто, суд в цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належать відповідачеві і де вони знаходяться.

Саме з цією метою положеннями ч. 1 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Таким чином законодавством передбачений обов»язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову.

З наведеного випливає, що відомості про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, де це майно знаходиться, на яких рахунках та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача є необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту навсемайно відповідача позивач не вказав на яке саме майно просить накласти арешт та де це майно знаходиться, не зазначено на яких рахунках в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача, на які він просить накласти арешт.

Відсутність відомостей про конкретне майно відповідача та його вартість не дає змогу визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами.

Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача на те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду в разі задоволення позову та вживатиме заходів щодо відчуження належного йому майна не підтверджені доказами.

Ураховуючи те, що позивач не вказав на яке саме майно просить накласти арешт та де це майно знаходиться, дані, щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем рішення відсутні, тому суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Разом з тим,позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову із обґрунтуванням обставин належними доказами.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав до її скасування.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 30 травня 2018 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

Т.І. Ящук