АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/1380/17Головуючий у 1-й інстанції Варневич Л.Б.
Провадження № 22-ц/789/313/18 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючої - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

за участю секретаря Шмигельська І.З.

та сторін: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №601/1380/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 січня 2018 року, ухваленого суддею Варневич Л.Б., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів як безпідставно набутого майна, процентів за користування грошима, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів як безпідставно набутого майна, процентів за користування грошима.

Позов обґрунтовує тим, що 03 червня 2014 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір позики, згідно з яким він отримав від відповідача у борг грошові кошти в розмірі 9000 євро.

На виконання свого грошового зобов'язання він з 03 червня 2014 року по 30 грудня 2014 року перерахував грошові кошти на картку ОСОБА_1 частками у гривнях на загальну суму 183156, 50 грн., з яких 1061,53 грн., є комісією банку, а 182094,37 грн. перераховані на картковий рахунок відповідача. Сплачені ним грошові кошти ОСОБА_1 на час вчинення банківських операцій по їх перерахунку за офіційним курсом НБУ еквівалентні 10881,47 Євро.

Отже, станом на 30 грудня 2014 року він повністю виконав боргове зобов'язання перед відповідачем в розмірі 9000 Євро та безпідставно переплатив йому 36186, 31 грн., як еквівалент 1881,47 Євро, які на його думку відповідач отримав безпідставно.

У зв'язку із цим просить суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 36186,31 грн., набутих без достатньої правової підстави; 18387, 75 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами, а також сплачений ним судовий збір.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 січня 2018 року ухвалено:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 36186 (тридцять шість тисяч сто вісімдесят шість) гривень 31 копійку грошових коштів, безпідставно отриманих згідно боргової розписки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень.

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом невірно застосовано до спірних правовідносин норми статті 1212 ЦК України, оскільки договірний характер правовідносин виключає можливість виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатньо правових підстав.

Зазначає, що в рішенні суду не міститься посилання на належні та допустимі докази, які б свідчили, що він отримав від позивача зайво сплачені кошти.

В судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів викладеній в ній.

ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення коштів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги твердження апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Судом установлені та матеріалами справи підтверджуються наступні обставини.

03 червня 2014 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 в борг 9000 євро на два місяці, про що свідчить розписка (а.с.4).

Також встановлено, що в період з 03 червня по 30 грудня 2014 року ОСОБА_3В повернув ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 182 363,47 грн., що становить 11786,45 Євро (за курсом НБУ на час здійснення грошової операції по перерахунку коштів). Кошти в сумі 36 186, 31 грн., як еквівалент 1881,47 Євро які 30 грудня 2014 позивачем були зайво перераховані на рахунок відповідача, тому є безпідставно набутим майном.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14.09.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3В про стягнення позики та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що відповідач виконав перед позивачем грошове зобов'язання та повернув запозичену суму у повному обсязі, а з урахуванням зміни курсу НБУ на час розрахунків, повернута сума була у більшому розмірі.

16 травня 2017 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14.09.2016 року залишено без змін. Даним рішенням встановлено, що на виконання грошового зобов'язання ОСОБА_3 повернув ОСОБА_1 грошові кошти в таких сумах та порядку: 03 червня 2014 року 16 500 грн., що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 16,1 грн. за 1 Євро) становить - 1024,8 Євро; 23 липня 2014 року - 65 674,97 грн., що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 12,95 грн за 1 Євро) становить - 5071,4 Євро; 14 жовтня 2014 року - 53968,50 грн., що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 16,42 грн. за 1 Євро) становить - 3286,75 Євро; 30 грудня 2014 року - 46220 грн., що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 19,23 грн. за 1 Євро) становить - 2403,5 Євро.

Грошові кошти було перераховано на картку ОСОБА_1 Вказані обставини підтверджуються оригіналами квитанцій, які були досліджені судом першої та апеляційної інстанцій безпосередньо у судовому засіданні. Крім того, зазначені обставини підтверджені письмовими доказами: випискою по проведеним банківським операціям за період з 03.06.2014 року по 31.12.2014 року та за період з 29.12.2014 року по 31.12.2014 року, довідками ПАТ КБ «ПриватБанк», наданими відповідачем суду апеляційної інстанції на спростування доводів апеляційної скарги, якими підтверджено, як факт перерахування відповідачем вищевказаних грошових коштів на банківську картку позивача, так і отримання ОСОБА_1 перерахованих коштів.

Таким чином судом встановлено, що в період з 03 червня по 31 грудня 2014 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 182 363,47 грн., що становить 11786,45 Євро (за курсом НБУ на час здійснення грошової операції по перерахунку коштів).

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доводи апелянта, що судом невірно застосовано до спірних правовідносин норми статті 1212 ЦК України, оскільки договірний характер правовідносин виключає можливість виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатньо правових підстав, колегія суддів не бере до уваги як безпідставні.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобовязання.

Характерною особливістю кондиційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та субєктним складом підпадає під визначення зобовязання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

З огляду на наведене суд першої інстанції вірно застосував до даних правовідносин норми ст.1212 ЦК України.

Також суд першої інстанції вірно виходив з того, що в період з 03 червня по 30 грудня 2014 року ОСОБА_3В повернув ОСОБА_1 грошові кошти в більшому розмірі ніж було передбачено договором позики, а саме: в сумі 182 363,47 грн., що становить 11786,45 Євро (за курсом НБУ на час здійснення грошової операції по перерахунку коштів). За договором позики від 03 червня 2014 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3В 9000 євро, які останній мав повернути через два місяці.

Таким чином на час остаточного розрахунку, а саме на 30 грудня 2014 переплата становила 36 186, 31 грн., що (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції 19,23 грн. за 1 Євро) становить -1881,47 Євро і дані кошти є безпідставно набутим майном. а тому суд першої інстанції підставно стягнув дані кошти з відповідача в користь позивача.

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що апелянт не обґрунтував і не довів належними, допустимими та достатніми доказами порушення його прав чи інтересів.

У відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 січня 2018 рок залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2018 року.

Головуюча Г.М. Шевчук

Судді: О.Я. Міщій

ОСОБА_4