АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/343/18 Доповідач - Загорський О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

з участю сторін - представника позивача ОСОБА_1 - адвоката

ОСОБА_2, представника відповідача

ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу № 607/16396/14-ц за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3; ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року, ухваленого суддею Сливкою Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та передачу дитини ОСОБА_7 на виховання батькові. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що протягом останніх двох років мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків: не створює дитині належних умов виховання, навчання, фізичного та морального розвитку; не виконує обов'язків щодо матеріального забезпечення, забезпечення фізичного та духовного розвитку сина; не піклується про його стан здоров'я; не створює умов для отримання сином освіти; відмовляється без обґрунтованих і достатніх причин від спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виконуючи встановлений органом опіки та піклування графік побачень. Натомість, мати посягає на недоторканість приватного життя, особисту та сімейну таємницю малолітнього сина шляхом публікації в засобах масової інформації конфіденційної інформації про стан здоров'я дитини; є схильною до вчинення злочинів, що свідчить про неможливість забезпечити виховання сина; вчиняє дії, спрямовані на неможливість забезпечити дитині нормального відпочинку, не надаючи згоди на виїзд дитини за кордон для оздоровлення шляхом оскарження рішень судів; вчиняє відносно сина психологічне насилля, намагаючись примусово забрати його зі школи та в подальшому утримувати за місцем свого проживання.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року вказаний позов задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав стосовно ОСОБА_7 Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_7 в розмірі 1/4 всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття, шляхом їх перерахування на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Зобов'язано ОСОБА_1 у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду відкрити на ім'я ОСОБА_7 особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України та надати його реквізити ОСОБА_3 у задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 243 грн. 60 коп. та в дохід держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині задоволення вимог про позбавлення її батьківських прав, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, ухваленим у зв'язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове про відмову в позові в цій частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом вимог ч.6 ст.19 СК України, принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, не врахування роз'яснень викладених у п.п.16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав". Порушення вказаних вимог законів вбачає у безпідставності покладення судом в основу рішення про позбавлення її батьківських прав рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 207 від 22.03.2017 року, яке є необґрунтованим, суперечить інтересам дитини, й в силу вимог ч.6 ст.19 СК України має рекомендаційний характер. Необґрунтованість даного рішення полягає в тому, що таке прийнято без урахування висновку спеціальної комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради, яка проводячи відповідні бесіди на своїх засіданнях, вивчала питання можливості надання висновку про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 і за результатами голосування якої прийнято рішення про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно дитини та доручено підготувати відповідний висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав. Натомість, на засідання виконавчого комітету подано діаметрально протилежний висновок відносно якого без будь-якого обґрунтування прийнято рішення про позбавлення батьківських прав, хоча жодні інші засідання, на яких би комісія проголосувала за такий висновок, не проводилися.

Вказує, що суд при вирішенні спору не застосував принципу 6 Декларації прав дитини, згідно з яким малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Однак такі виключні обставини судом встановлені не були.

Звертає увагу також на неврахування судом відповідних роз'яснень, викладених у п.п.16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України з приводу того, що ухилення від виконання батьківських обов'язків, визначених законом, має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Разом з тим, не було враховано заперечень відповідача, яка стверджувала, що своїми батьківськими обов'язками вона не нехтує, сина любить, бажає з ним бачитись, брати участь у його вихованні, проведенні дозвілля, намагається виконувати рішення та графік побачень з дитиною. Однак, реалізувати все вищевказане вона не може через позивача, з яким проживає їх син, оскільки батько систематично чинить їй перешкоди у спілкуванні з сином, створює нестерпні умови для відвідин дитини, подає заяви про порушення проти неї численних кримінальних проваджень, погрожує позбавленням її батьківських прав. Саме ці фактори обмежують її можливість брати активну участь у вихованні сина. На даний час єдине, що їй вдається робити - це приходити до школи до сина та розпитувати вчителів та інших осіб, які з ним спілкуються про його життя та успіхи.

Наголошує, що не відповідає висновкам суду обставина, встановлена на арк.3 абз.1 рішення суду, де вказано, що рішення про побачення з сином виконуються відповідачкою частково.

Також вважає безпідставним висновок суду про наявність правових підстав для позбавлення батьківських прав відповідача з посиланням на викладені у висновку психіатричної експертизи дані, а саме, те, що малолітній ОСОБА_7 страждає психічним розладом, ймовірно зумовленим травмуючою ситуацією в родині, порушенням відносин прив'язаності з матір'ю, її неналежною підтримкою та вихованням, не враховуючи при цьому причини, що зумовили таку ситуацію й не надавши належної правової оцінки тому факту, що на думку дитини про матір у даному віці вплинув батько, що зумовило розрив зв'язків із нею та наче б то небажання дитини бачитись з мамою. Останній підтверджується наявним в матеріалах справи висновком судово-психіатричної експертизи № 12 від 18.11.2015 року, з якого вбачається, що однією з причин психічного розладу ОСОБА_7 є те, що оцінка сімейної ситуації ОСОБА_7 не має самостійного характеру, оскільки на оцінку такої має вплив найближче соціальне оточення дитини: думка авторитетного дорослого - батька (абз.1,2 а.с.22 висновку).

На думку апелянта, не відповідає висновкам суду обставина, встановлена згідно з тим же висновком експертизи, й зокрема, те, що ОСОБА_3 виявляє орієнтованість на поведінку хлопчика та його потреби, за необхідністю витримує потрібну для комфорту дитини дистанцію. Несприятливим для подальшого розвитку дитини є повне «витіснення» матері з життя дитини. Також звертає на себе увагу уявлення дитини про його непотрібність матері, яка має на меті виключно отримання коштів (арк. 19 висновку).

Крім цього, вважає, що всупереч вимогам ч.1 ст.13 ЦПК України, суд постановив рішення про стягнення аліментів з відповідачки поза межами заявлених позивачем вимог.

Рішення суду в частині відмови в позові ОСОБА_1 про передачу дитини ОСОБА_7 на виховання позивачу та в частині стягнення аліментів сторонами не оскаржувалось, а тому в силу вимог ст.367 ч.1 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

В своєму відзиві ОСОБА_1 відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи її безпідставною, необґрунтованою, а рішення суду законним та ухваленим з дотриманням норм чинного законодавства. Вказує, що рішення комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Тернопільської міської ради носить виключно рекомендаційний характер. Вважає, що здобуті судом першої інстанції в ході розгляду справи докази і є тими виключними обставинами, в розумінні принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, коли малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю. Зазначає, що ОСОБА_3 свідомо нехтує своїми обов'язками по вихованню сина ОСОБА_7, що підтверджується ухиленням від виконання графіку побачень із сином, ненаданні йому матеріального забезпечення та дозволу на виїзд сина за кордон на оздоровлення і відпочинок, а також здійснення негативного психолого-емоційного впливу на дитину. Також, вказує, що за ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених у ній. Просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, таким, що скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, котрий рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 липня 2013 року розірвано.

Від даного шлюбу мають сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Дитина проживає з батьком ОСОБА_1 у АДРЕСА_1

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА від 26 вересня 2013 року № 33 рекомендовано встановити ОСОБА_3 побачення з сином ОСОБА_7 з 19 год. до 20 год. 30 хв. щопонеділка і щосереди та у кожну першу суботу, третю неділю місяця з 17 год. до 20 год. 30 хв. Побачення мають відбуватися у присутності батька за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 70).

Такі ж рекомендації містяться і у висновку Тернопільської районної державної адміністрації від 31 січня 2014 року № 02-188/11, а також запропоновано батькові надати можливість матері спілкуватись з дитиною наодинці за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 55-56).

Час на побачення з сином, встановлений вищезазначеними рішенням № 33 та Висновком № 02-188/11 ОСОБА_3 використовувався частково.

У період з серпня 2013 по липень 2014 року на заняття тенісом та секцію з айкідо ОСОБА_7 приводив батько ОСОБА_1.(а.с. 49, 50).

У 2013-2014 роках у дошкільний навчальний заклад № 21 дитину приводив і забирав, цікавився його успіхами та проблемами лише батько ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 51).

З січня 2014 року щодня з 10 до 17 год. з малолітнім ОСОБА_7 за місцем його проживання по АДРЕСА_1 займалася ОСОБА_8 (т.1 а.с. 52).

01 серпня 2013 року ОСОБА_1 надіслав на адресу ОСОБА_3 лист у якому звертав увагу на те, що з 29 до 31 липня 2013 року вона не навідує сина і закликав виконувати свої батьківські обов'язки (т.1 а.с. 69). Даний лист був відправлений ОСОБА_3 рекомендованою кореспонденцією.

З характеристики учня 3-А класу ОСОБА_7, наданої класним керівником та соціальним педагогом Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 3 з поглибленим вивченням іноземних мов Тернопільської міської ради Тернопільської області вбачається, що успіхами сина займається батько. Він привозить та забирає дитину з школи, відвідує батьківські збори, займається підготовкою до уроків, відвідує святкування, виховні заходи, дбає про його фізичний розвиток та стан здоров'я. Мати зрідка відвідує школу. Після її приходу дитина замикається в собі, уникає контактів, іноді стає знервованим і збудженим, іноді сумним. Мати не була присутня на жодних батьківських зборах, родинних святах, екскурсіях, які були організовані в школі (т. 2 а.с. 78-79).

В ході розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 та її представником визнано факт не надання дозволу на виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення та оскарження відповідних рішень у суді.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 17 червня 2015 року ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме насильства в сім'ї, оскільки 02 вересня 2014 року вона прийшла в ЗОШ № 3 у м. Тернополі до свого сина ОСОБА_7 де без дозволу останнього намагалась забрати його із вказаного навчального закладу, під час чого чинила на нього моральний та психологічний тиск, чим спричинила йому емоційну невпевненість (т. 1 а.с. 174-178).

З висновку судово-психіатричної експертизи № 12 від 18 листопада 2015 року вбачається, що малолітній ОСОБА_7 страждає психічним розладом, який, ймовірно, зумовлений травмуючою ситуацією в родині, порушенням відносин привязаності з матір'ю, її неналежною підтримкою та вихованням (т. 2 а.с. 38).

Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 207 від 22 березня 2017 року було затверджено висновок органу опіки та піклування, яким встановлено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_7 (т. 2 а.с.125-126).

Крім цього, в ході апеляційного розгляду справи також встановлено наступні факти.

Сторони по справі перебувають у вкрай неприязних (навіть ворожих стосунках), що підтверджується фактами порушення впродовж 2013-2014 р.р. один відносно одного значної кількості кримінальних проваджень (т.1 а.с.58-64).

Такі стосунки виникли між ними, починаючи з травня 2013 року, коли ОСОБА_3, перебуваючи на той час у шлюбі з ОСОБА_1, покинула останнього, забравши з собою малолітнього ОСОБА_7 й пішла проживати до своїх батьків.

Також, перебуваючи у шлюбі ОСОБА_1 неодноразово дозволяв собі застосовувати фізичне насильство до своєї дружини ОСОБА_3, заподіюючи останній тілесні ушкодження. Дані факти стверджуються відповідними актами СМЕ від 19.05.2009 року, від 23.05.2011 року; довідкою Тернопільської університетської лікарні від 19.05.2011 року, довідкою Тернопільської міської лікарні швидкої допомоги № 5409 (т.1 а.с.115-117).

Після того, як ОСОБА_3 разом з дитиною залишила сім'ю, ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про відібрання у неї дитини, що стверджується відповідним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20.06.2013 року (т.1 а.с.113-114).

ОСОБА_3, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій від 20.06.2013 року та 23.07.2013 року відповідно в справі за позовом ОСОБА_1 до неї про відібрання дитини, оскаржувала такі рішення в касаційному порядку, що стверджується рішенням Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.12.2013 року, яким було скасовано рішення попередніх судів і в задоволенні ОСОБА_1 про відібрання дитини було відмовлено (т.1 а.с.107-108).

Разом з тим, не зважаючи на скасування рішень судів попередніх інстанцій у справі про відібрання дитини, таке рішення було примусово виконано, що стверджується відповідним актом державного виконавця від 11.07.2013 року, й саме з цього часу малолітній ОСОБА_7 проживає разом з батьком (т.1 а.с.112).

Після примусового виконання рішення про відібрання дитини відповідач ОСОБА_3 звернулася з заявою про поворот виконання рішення, яким у неї було відібрано малолітнього сина (т.1 а.с.103) й не погоджуючись з рішеннями

місцевого та апеляційного судів, ухваленими у даній справі впродовж 2014 року, оскаржувала такі до Верховного Суду України (т.1 а.с.86-88, 107-108).

У жовтні 2013 року, лютому 2014 року та в квітні 2014 року відповідач ОСОБА_3 зверталася до адміністрації дошкільного навчального закладу, який відвідував її син, щодо надання інформації про стан відвідування дитиною дитсадка, що підтверджують наявні в матеріалах справи довідки за № 96 від 25.10.2013 року, за № 4 від 10.02.2014 року та довідка б/н (т.1 а.с.92-93, 100, 109).

25.12.2013 року відповідач ОСОБА_3 уклала договір на попереднє замовлення туристичних послуг у ФОП ОСОБА_9, а саме, на туристичний відпочинок її разом з сином в Карпатах у період з 10.01. до 20.01.2014 року, що стверджується наявними в матеріалах справи примірником договору та довідкою туристичної компанії (а.с.105-106).

16.04.2014 року ОСОБА_3 зверталася до адміністрації КДЮСШ № 1 з проханням повідомити причини невідвідування її сином з січня 2014 року відділення плавання (т.1 а.с.94).

10.02.2014 року, мати дитини ОСОБА_3 зверталася відповідно до голови Тернопільської районної державної адміністрації, а 06.02.2014 року та 24.02.2014 року - до начальника Служби у справах дітей з проханням сприяння їй у виконанні батьківських обов'язків та визначення працівника Служби, у присутності якого вона б могла бачитися з сином згідно графіку, оскільки батьком дитини їй чиняться перешкоди у формі образ та принижень, безпідставних звинувачень у крадіжках та аморальній поведінці, з'ясуванні стосунків у присутності дитини, що стверджується наявними в матеріалах справи листами, в тому числі цінними (т.1 а.с.98-99, 104, 104 на звор.).

19.03.2014 року відповідач ОСОБА_3 зверталася до начальника Служби у справах дітей з проханням вирішення питання побачень з сином без участі батька й за межами будинку останнього, посилаючись на факт побиття її ОСОБА_1 під час чергового побачення, що мало місце 17.03.2014 року, що стверджується відповідного заявою зареєстрованою в день подачі за № р-41/18-130 (т.1 а.с.95).

Також, у 2014 році відповідач ОСОБА_3 ініціювала публікації в засобах масової інформації щодо намагань повернути собі сина та незаконності незаконності дій з приводу надання її сину психіатричної допомоги дитині (т.1 а.с.65-68).

У червні-липні 2014 року з приводу порушення права на виховання дитини відповідач ОСОБА_3 зверталася до Уповноваженого Верховної ради з прав людини, що стверджується наявною в матеріалах справи відповіддю на її звернення від за № 10.1/9-П 231897.14/19-11 від 07.07.2014 року (т.1 а.с.89).

В серпні 2014 року ОСОБА_3 з повідомленням про порушення прав її дитини зверталася до Президента України, що стверджується наявним у матеріалах справи листом від 11.08.2014 року № 22/036326-19К про надіслання такого звернення за належністю прокуратурі Тернопільської області.

27.08.2014 року відповідач ОСОБА_3 зверталася до класного керівника малолітнього ОСОБА_7 з метою уточнення місця навчання її сина; 01.09.2014 року була присутня на святі Першого дзвоника; двічі 03.09.2014 року та 17.10.2014 року зверталася до практичного психолога за місцем навчання її сина з метою з'ясування результатів діагностики сина на визначення готовності та адаптації до навчання в школі, що стверджується наявною в матеріалах справи характеристикою, виданою 03.11.2014 року за № 408 ОСОБА_3 адміністрацією Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 3 з поглибленим вивченням іноземних мов (т.1 а.с.77).

У вересні 2014 року відповідач ОСОБА_3 зверталася до Тернопільської облдержадміністрації з приводу незаконності проведення її малолітньому сину психіатричного огляду без її (матері) згоди, що стверджується наявним у матеріалах справи листом за № П-856 від 22.09.2014 року з результатами розгляду такого звернення, що надсилався на адресу заявника (т. а.с.84-85).

З характеристики, виданої 21.10.2013 року Комунальним закладом Тернопільської міської ради "Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа №1", вбачається, що мати малолітнього ОСОБА_7, цікавиться успіхами свого сина та є присутньою на усіх його тренуваннях (т.1 а.с.110).

З характеристик, виданих 12.06.2013 року (на час, коли відповідач разом із сином залишила будинок позивача й проживала у своїх батьків) дільничним лікарем і завідуючою дошкільного навчального закладу № 21, який відвідував малолітній син сторін у справі, вбачається, що дитина була завжди доглянутою, до року знаходилась на грудному вигодовуванні, мати не конфліктна, починаючи з дати відвідування сином дитсадка (28.11.2011 року) ОСОБА_3 зарекомендувала себе як любляча, дбайлива мама, приймала участь у житті групи (т.1 а.с.119-120).

У грудні 2013 року ОСОБА_3 уклала договір з ФОП ОСОБА_9 на попереднє замовлення туристичних послуг, пов'язаних з відпочинком у Карпатах разом з малолітнім сином у період з 10.01. до 20.01.2014 року, який не був реалізований з причини відмови позивача ОСОБА_1 відпустити сина з нею на відпочинок (т.1 а.с.105-106).

У березні 2014 році ОСОБА_3 зверталася за захистом порушеного права до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина з нею. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17.10.2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 24.11.2014 року, в позові ОСОБА_3 було відмовлено. Тим же рішенням було задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 і визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_7 разом з батьком (т.1 а.с.78-81, 134-141).

Відповідач ОСОБА_3 на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, що стверджується відповідними довідками, виданими КУТОР "Тернопільський обласний наркологічний диспансер" за № 740/1 від 09.07.2015 року та Тернопільською обласною комунальною клінічною психоневрологічною лікарнею за № 03-7/3041 від 26.06.2015 року (т.1 а.с.158-159).

Крім цього, згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради від 17.02.2017 року в складі 11 присутніх членів комісії було прийнято рішення про визнання недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 стосовно сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та доручити службі у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради підготувати проект рішення виконавчого комітету про затвердження висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 Як вбачається з даного витягу, за доцільність позбавлення батьківських прав проголосувало 2 членів комісії, проти - 8, утрималось - 1 (т.2 а.с.143).

Відповідно до ч.2 ст.141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.2, 3 ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

За ч.ч.2, 3 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно вимог ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Частиною1 статті 164 СК України визначено підстави позбавлення судом батьківських прав матері чи батька дитини, а саме: якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно вимог ст.165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 своєї постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до вимог ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз вищевказаних норм законів дає підстави вважати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а також спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають грунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що ОСОБА_3 тривалий час свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони зроблені без повного, всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими та з порушенням норм матеріального права.

Так, судом в жодній мірі не враховано заперечення відповідача ОСОБА_3, з яких вбачається, що з народження до моменту, коли позивач разом з дитиною покинула будинок чоловіка і пішла проживати до батьків, дитина виховувалася матір'ю і претензій з боку батька щодо виховання дитини до матері не було. Спори між батьками з приводу дитини почали виникати лише після того як відповідач з дитиною залишила чоловіка, не бажаючи проживати з ним однією сім'єю. Вона любить свого сина і бажає брати участь у його вихованні, однак не в змозі реалізувати передбачені законом права, в зв'язку з тим, що з боку батька дитини чиняться перешкоди в їх з сином спілкуванні, які полягають в нанесенні образ, спричиненні тілесних ушкоджень, провокацій позивача на вчинення нею незаконних дій тощо.

Висновок суду першої інстанції про ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов'язків не ґрунтується на наявних у справі доказах, яким суд не дав жодної оцінки у своєму рішенні.

Так, встановивши, що графік побачень стороною відповідача виконується частково, судом не враховано обставин які мають суттєве значення для даної справи, а саме,- причини неможливості спілкування матері з сином. При цьому, колегія суддів вважає, що надані на підтвердження невикористання позивачем часу для побачень самі по собі акти (т.1, а.с.12-48, т. 2 а.с.80-95) не можуть вважатися належним і допустимим доказом ухилення відповідача від використання часу для побачень, оскільки по-перше, особи, які підписували вказані акти не давали показань як свідки в ході розгляду даної справи, й судом не було з'ясовано причин невідвідування матір'ю сина у вказані дні й години, в яких стосунках зі сторонами в справі перебувають особи, зазначені в актах, з метою надання належної оцінки їх показанням; а по-друге, жодним нормативним документом не передбачено складання таких актів, і тим більше особами (самим позивачем та його родичами), з якими відповідач перебуває у неприязних (ворожих) стосунках у зв'язку з розірванням відносин. Натомість, окремі з доданих самим же відповідачем актів, свідчать про явку матері у визначені години для побачень з сином і причин, які на думку колегії суддів є поважними, що такі побачення не відбулися.

З тих самих підстав, що не були допитаними як свідки тренери малолітнього ОСОБА_7 з секцій тенісу та айкідо, які він відвідував, починаючи з серпня 2013-2014 р.р., а також ОСОБА_8, яка у вказаний період займалася з малолітнім ОСОБА_7 за місцем його проживання, на думку колегії суддів, не є належними і допустимими доказами ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків сама по собі наявна в матеріалах справи письмова інформація (а.с.49-50, 52) з приводу того, що на заняття дитину в вказаний період приводив і забирав з занять лише батько, а мати не цікавилася вихованням та навчанням сина, оскільки не представляється можливим ідентифікувати, ким у дійсності така інформація надавалася. Окрім того, зважаючи на відсутність у матеріалах справи фактичних даних, які б свідчили про те, що у період, коли дитина вже з матір'ю не проживала, батько надавав ОСОБА_3 інформацію з приводу того, в які секції він записав сина, в які дні та в який час відвідує їх син, з ким та в які години син займається в післяурочний час (у зв'язку з чим ОСОБА_3 мала би змогу поцікавитися в тренерів та гувернантки про успіхи дитини), колегія суддів виключає наявність умислу в діях матері щодо невиконання батьківських обов'язків у частині відсутності батьківського піклування. Також, враховуючи те, що починаючи з липня 2013 року малолітній ОСОБА_7 постійно проживає з батьком; мати проживає окремо та має визначені конкретні дні та години побачень з сином; відомості про те, що такі дні і години співпадають з годинами занять дитини у секціях у матеріалах справи відсутні, як і відсутні відомості, що батько звертався про допомогу до матері відвести сина за заняття чи забрати з занять, а остання без поважних причин йому відмовила у цьому, колегія суддів вважає логічним, що на заняття і з занять забирав сина саме батько.

З підстав, що дитина з 2013 року проживає лише з батьком; години побачень з матір'ю встановлені у будні дні з 19.00 до 20.30 год.; й позивачем не надано доказів про те, що він звертався до відповідача з проханням забрати дитину з садка, а остання йому без поважної на це причини відмовила, логічним є й той факт, що в садок відводив і з садка забирав сина лише батько й даний факт, підтверджений довідкою Тернопільського дошкільного навчального закладу № 21 від 10.07.2014 року, у будь-якому випадку не може вважатися доказом ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків.

Поряд з цим, судом не надано оцінки іншим наявним у справі доказам, а саме: зверненням матері ОСОБА_3 у жовтні 2013 року, лютому 2014 року та в квітні 2014 року до адміністрації дошкільного навчального закладу, який відвідував її син, щодо надання інформації про стан відвідування дитиною дитсадка (т.1 а.с.92-93, 100, 109); до адміністрації КДЮСШ № 1 з приводу повідомлення причин невідвідування її сином з січня 2014 року відділення плавання (т.1 а.с.94); у серпні, вересні та жовтні 2014 року до класного керівника малолітнього ОСОБА_7 з метою уточнення місця навчання її сина та до практичного психолога школи з метою з'ясування результатів діагностики сина на визначення готовності та адаптації до навчання в школі; присутності матері на першому дзвонику (т.1 а.с.77); вересні 2014 року - до Тернопільської облдержадміністрації з приводу незаконності проведення її малолітньому сину психіатричного огляду без її (матері) згоди (т. а.с.84-85); факту замовлення відповідачем 25.12.2013 року туристичних послуг на відпочинок її разом з сином в Карпатах у період з 10.01. до 20.01.2014 року (а.с.105-106).

Перелічені факти, на думку колегії суддів, спростовують доводи позовної заяви та висновки суду першої інстанції в частині доведеності позивачем факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків.

Що стосується листа ОСОБА_1, який надсилався на адресу ОСОБА_3 з приводу не провідування нею протягом 3-х днів сина у період з 29.07.2013 року до 31.07.2013 року, то сама по собі квитанція (а.с.69) без опису вкладення не свідчить про те, що позивачем надсилався відповідачу лист саме такого змісту і, як наслідок - що мав місце факт, викладений у листі. Разом з тим, навіть якщо такий факт і мав місце, то час протягом якого відповідач не спілкувалася з сином (три дні) не може вважатися правовою підставою для позбавлення її батьківських прав у розумінні вимог ст.164 СК України.

Не приймає до уваги колегія суддів, як докази ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків чи жорстокого поводження з дитиною наявні в матеріалах справи характеристику з навчального закладу, який відвідує малолітній ОСОБА_7 за 2016 рік, долучені до неї творчу роботу та малюнок дитини (т.1 а.с.75-79); акти (т.2 а.с.80-95), складені в т.ч. позивачем; вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 03.10.2016 року, оскільки перелічені матеріали стосуються періоду травень 2015 року-липень 2016 року, який не є підставою заявленого позову. Позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 заявлено в жовтні 2014 року з підстав невиконання відповідачем батьківських обов'язків протягом двох останніх років, що передували пред'явленню позову, тобто за період 2013-2014 р.р., а згадані матеріали правового значення для з'ясування обставин справи в межах заявлених підстав позову не мають. Додатково, що стосується вироку, яким ОСОБА_3 притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України, то зважаючи на те, що однією з підстав, передбачених законом для позбавлення батьківських прав є притягнення батьків до кримінальної відповідальності за злочин, вчинений відносно дитини, а не відносно батька, й з вищевказаної підстави позов не заявлявся, наявний в матеріалах справи вирок (а.с.102-113) жодного правового значення на підтвердження доводів позивача, на думку колегії суддів, в даній справі не має. Разом з тим, такий вирок, враховуючи зміст його мотивувальної частини, де викладено обставини справи та пояснення учасників судового розгляду, які додатково свідчать лише про наявність ворожих стосунків між батьками дитини, наявність перешкод з боку батька у спілкуванні дитини з мамою, а не про небажання останньої спілкуватися з сином, в будь-якому випадку не може вважатися доказом ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків. Більше того, з самого змісту вироку вбачається, що злочин, за який було засуджено відповідача мав місце у день, коли вона згідно графіку побачень з'явилася до будинку відповідача, щоб провідати малолітнього сина (т.2 а.с.105).

Безпідставним, на думку колегії суддів, є посилання суду першої інстанції, як на доказ, що свідчить про наявність правових підстав для позбавлення батьківських прав, на висновок судово-психіатричної експертизи № 12 від 18 листопада 2015 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7 страждає психічним розладом, який, ймовірно, зумовлений травмуючою ситуацією в родині, порушенням відносин привязаності з матір'ю, її неналежною підтримкою та вихованням, оскільки з огляду на те, що даний висновок не є категоричним, а носить ймовірнісний характер, не може вважатися належним і допустимим доказом для задоволення вимог позивача. Разом з тим, не дано належної оцінки тому ж висновку в частині причин, які зумовили вищевказану ситуацію, а зокрема, що однією з причин психічного розладу ОСОБА_7 є те, що оцінка сімейної ситуації ОСОБА_7 не має самостійного характеру, оскільки на оцінку такої має вплив найближче соціальне оточення дитини: думка авторитетного дорослого - батька (абз.1,2 а.с.22 висновку). А тому, з урахуванням тієї обставини, що на думку дитини про матір у даному віці вплинув батько, колегія суддів приходить до висновку, що саме з вини останнього й мав місце розрив зв'язків сина з матір'ю та наче б то небажання дитини бачитись з мамою, що в свою чергу жодним чином не може вважатися доказом ухилення матері від виконання нею батьківських обов'язків.

Необґрунтованими колегія суддів вважає й посилання суду першої інстанції, як на доказ наявності правових підстав для позбавлення батьківських прав, на рішення комісії з питань захисту дитини Тернопільльської облдержадміністрації, яким було визначено графік побачень матері з сином, оскільки безпідставно залишено поза увагою ту обставину, що вказані побачення встановлювалися за зверненням матері й причиною такого звернення було наявність з боку колишнього чоловіка ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дитиною (а.с.70).

Більше того, суд не звернув уваги й на те, що звернення матері за захистом порушеного права на спілкування з сином до моменту пред'явлення даного позову, що мало місце у жовтні 2014 року, носили систематичний характер (впродовж тих двох років - 2013-2014 р.р., на які посилався позивач, звертаючись з даним позовом, що з боку відповідача має місце ніби-то ухилення від виконання батьківських обов'язків).

Також, без урахування положень ч.6 ст.19 СК України, принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, на думку колегії суддів, в основу рішення суду першої інстанції, як доказ наявності достатніх правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1, покладено рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 207 від 22.03.2017 року про позбавлення батьківських прав, оскільки таке рішення Виконавчим комітетом затверджено без будь-якого додаткового обґрунтування й всупереч висновку спеціальної комісії, яка в складі 11 осіб за результатами голосування дійшла висновку переважною більшістю голосів про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав (т.2 а.с.143) і рекомендувала Службі у справах дітей підготувати відповідний проект рішення (про недоцільність позбавлення батьківських прав). Разом з тим, Службою у справах дітей на затвердження Виконавчому комітету передано діаметрально протилежний висновок, який в силу того, що жодним чином не спростував висновки спеціальної комісії, на думку колегії суддів, не можна вважати обгрунтованим, а слід визнати таким, що суперечить інтересам дитини, а тому в суду були відсутні передбачені законом підстави для того, щоб погодитись з даним висновком.

Не заслуговують на увагу доводи позовної заяви ОСОБА_7 в частині жорстокого поводження ОСОБА_3 по відношенню до сина, як однієї з підстав позбавлення батьківських прав, з посиланням на факт здійснення нею психічного насильства 02.09.2014 року, оскільки постанова суду 17.06.2015 року (т.1 а.с.174-178) про визнання ОСОБА_3 винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.173-2 КупАП за дії вчинені нею вказаного числа, що полягали у намаганні забрати сина зі школи, на думку колегії суддів, не може вважатися належним і достатнім доказом, що підтверджує факт жорстокого поводження ОСОБА_3 із сином з огляду на те, що у вказаний період на розгляді судів різних інстанцій перебували ряд спорів щодо визначення місця проживання сина, участі матері у виховані дитини тощо, й дії позивача, пов'язані з намаганням забрати дитину зі школи без згоди батька додатково свідчать про існування перешкод з боку батька у зустрічах матері з сином й намагання матері проводити час з дитиною без присутності батька, з яким вони перебувають у вкрай неприязних стосунках. Цим самим, додатково спростовуються доводи позовної заяви про ухилення матері від виконання своїх батьківських обов'язків.

Твердження представника апелянта ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції з приводу не надання відповідачем його довірителю згоди на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, як підстави для позбавлення відповідача батьківських прав колегія суддів вважає необґрунтованими з урахуванням того, що порядок виїзду дитини за кордон без згоди одного з батьків врегульовано іншими нормами права й наявність відмови матері не позбавляє батька завчасно звернутися за захистом порушеного права до суду.

Разом з тим, та обставина, що мати залишила будинок позивача разом з дитиною, а також інші активні дії з боку відповідача ОСОБА_3, такі як: звернення з численними заявами, починаючи з 2013 року й упродовж усього 2013-2014 р.р., за захистом порушеного права до різних державних органів (Служби у справах дітей та голови Тернопільської райдержадміністрації - про визначення матері днів та годин побачень з сином, про наявність перешкод з боку батька та проведення зустрічей з дитиною у присутності працівника Служби в справах дітей, про встановлення днів та годин побачень з сином без згоди батька) (т.1 а.с.95, 98-99, 104); до правоохоронних органів - про порушення прав малолітнього сина; до вищих чинів держави (Уповноваженого з прав людини, Президента України щодо порушення її права на спілкування з сином (т.1 а.с.73, 89)); до суду - за захистом порушених прав на спілкування з сином (з заявою про поворот виконання рішення про відібрання дитини, позовами про визначення місця проживання сина з матір'ю про встановлення способів участі матері у вихованні дитини) (т.1 а.с.74-76, 103, 78-81, 134-141); оскарження ОСОБА_3 рішень судів, ухвалених не на її користь (т.1 а.с.86-88, 107-108) тощо, на думку колегії суддів, спростовують доводи позовної заяви ОСОБА_1, що відповідач ухиляється від батьківських обов'язків щодо малолітнього ОСОБА_7 й свідчать про те, що з часу, коли дитина проживає з батьком (липня 2013 року) відповідач, використовуючи передбачені законом засоби, намагається реалізувати надане їй законом право на спілкування з сином, бажає належним чином виконувати батьківські обов'язки, однак не в змозі такі виконувати в повному обсязі не з власної вини, а з вини відповідача, який усілякими способами намагається перешкодити їй у цьому, не враховуючи при цьому інтереси малолітньої дитини.

У своїй практиці Європейський суд звертає увагу на те, що оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

З урахуванням встановлених в ході апеляційного розгляду справи обставин, які свідчать про те, що між сторонами існують ворожі стосунки, часто виникали конфлікти під час відвідувань матір'ю сина, саме батьком дитини чиняться перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні з сином внаслідок не забезпечення відповідних умов для проведення зустрічей у зв'язку з тим, що у визначений для цього час дитина виконує шкільні домашні завдання чи грається з ним на планшеті; провокування позивачем відповідача на вчинення незаконних дій, нанесення відповідачу образ та побоїв (що стверджується переліченими вище фактами порушення ним значної кількості кримінальних проваджень відносно відповідача, в тому числі й тоді, коли остання намагалася відвідати сина за місцем його проживання); невиконання рекомендацій, викладених у висновку № 02-188/1 в частині забезпечення проведення таких зустрічей без його (батька) присутності, що з огляду на наявність ворожих стосунків між сторонами забезпечило б матері належні умови для налагодження контакту з сином, відсутні підстави вважати про наявність вини з боку матері в тому, що такі зустрічі не відбувалися згідно графіку.

Також, судом не враховано тієї обставини, що фактично усі спори відносно дитини розпочалися з моменту, коли відповідач разом з дитиною (а не сама!) у травні 2013 року залишила будинок позивача й пішла проживати до своїх батьків, і саме з цього часу позивач намагається обмежити спілкування сина з матір'ю. За період, коли відповідач проживала з позивачем однією сім'єю питання про ухилення матері від виконання батьківських обов'язків ним не ставилось. Дані обставини й наявність між сторонами в справі неприязних (і навіть ворожих стосунків) в сукупності з наявними у справі доказами, про які згадувалось вище, додатково підтверджують той факт, що саме з вини позивача (а не відповідача, як помилково вважав суд першої інстанції) має місце невиконання в повному обсязі своїх батьківських обов'язків ОСОБА_10

Враховуючи те, що в ході апеляційного розгляду справи не знайшли свого підтвердження належними й допустимими доказами факти ухилення відповідачем ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов'язків, про що додатково свідчить і те, що рішення суду в частині стягнення аліментів ОСОБА_3 в апеляційному порядку не оскаржувалось, а натомість, встановлено, що недостатнє спілкування матері з сином зумовлено наявністю неприязних відносин між колишнім подружжям ОСОБА_3 та перешкоджанням батька ОСОБА_1 у спілкуванні сина з матір'ю, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Тернопільського міськрайонного суду в даній справі, як таке, що не може вважатися законним і обґрунтованим, у відповідності до вимог ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України, підлягає скасуванню з прийняттям колегією суддів постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_11.

Керуючись ст.35 ч.1; ст.259 ч.ч.1, 2. 4, 6, 8; ст.374 ч.1 п.2; ст.376 ч.1 п.п.1, 2, 3, 4; ст.381 ч.1; ст.382 ч.1; ст.384 ч.1; ст.390 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року в частині задоволення вимог про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав - скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.О. Загорський