Постанова

Іменем України

24 травня 2018 року

м. Київ

справа № 752/539/16-ц

провадження № 61-18362св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», товариство з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «Волинь»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року у складі суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «Волинь» (далі - ТОВ «Готельний комплекс «Волинь») про визнання поруки ОСОБА_4 за договором поруки № 86908Р2 від 06 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ТОВ «Готельний комплекс «Волинь» та ОСОБА_4 припиненою з 08 грудня 2009 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 червня 2008 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Готельний комплекс «Волинь» укладено кредитний договір №86908К5.

06 червня 2008 року з метою забезпечення кредитного зобов'язання між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ТОВ «Готельний комплекс «Волинь» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 86908Р2.

ОСОБА_4 вказував, що договір поруки припинився 08 грудня 2009 року на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки 08 грудня 2009 року між кредитором та позичальником, без згоди поручителя, укладено додатковий договір № 86908К5-2, згідно якого визначено додаткову підставу збільшення розміру процентної ставки; встановлено щомісячний мінімальний розмір відсотків та комісій (мінімальний платіж) за кредитом на рівні еквіваленту 90 000,00 грн, але не менше нарахованої суми за попередній місяць, якого раніше не було; збільшено розмір щомісячних платежів за кредитним договором.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено, визнано поруку ОСОБА_4 за укладеним 06 червня 2008 року договором поруки №86908Р2 між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ТОВ «Готельний комплекс «Волинь» та ОСОБА_4 припиненою з 08 грудня 2009 року.

Рішення мотивоване тим, що укладений 08 грудня 2009 року додатковий договір містить визначення терміну «чисті грошові потоки», а також відповідальність позичальника у вигляді збільшення процентної ставки на два процентних пункти, якщо останній не виконає умови встановлені пунктом 5.1.3.10 щодо підтримання з 01 грудня 2009 року не менше ніж 80% чистих грошових потоків на рахунках позичальника, яка відкриті в ПАТ «Укрексімбанк». Визначення поняття терміну «загальні грошові потоки», що мало місце у кредитному договорі на момент його укладення, а також підстави за яких настає відповідальність позичальника у випадку не підтримання їх розміру, та поняття терміну «чисті грошові потоки», що визначено додатковим договором, а також підстави та обсяг відповідальності у випадку не підтримання позичальником їх розміру, є різними поняттями та підставами для застосування до позичальника відповідальності у випадку недотримання умов кредитного договору, передбачених пунктами 5.1.3.7. та 5.1.3.10. та можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Крім того, суд вказав, що зміни до умов кредитного договору, які внесені додатковим договором від 08 грудня 2009 року, стосувалися порядку погашення процентів нарахованих за період з листопада 2009 року та по травень 2010 року, стали підставою для збільшення розміру мінімальних щомісячних платежів, а тому і збільшилась відповідальність, у разі порушень в їх сплаті. Оскільки поручитель згоди на відповідні зміни не надавав, то суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

При відмові у застосуванні позовної давності, суд вказав, що не знайшла свого підтвердження обставина обізнаності поручителя щодо внесених змін у кредитний договір.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року скасоване та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування статті 559 ЦК України немає. Тому за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя в задоволенні позову про визнання поруки припиненою слід відмовити. При цьому апеляційний суд застосував висновок Верховного Суду України, який викладений у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16.

У липні 2017 року ОСОБА_4, через представника ОСОБА_5 звернувся із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок Верховного Суду України, який викладений у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16, не може бути застосований, оскільки він стосується застосування частини четвертої статті 559 ЦК України, а позовні вимоги у цій справі заявлені на підставі частини першої статті 559 ЦК України. Крім того вказує, що оскаржене рішення суперечить висновкам Верховного Суду України, які викладені у постановах від 16 жовтня 2013 року у справі № 6-107цс13, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2017цс15. У рішеннях по справі № 0308/4553/12 суди не досліджували обставин щодо збільшення відповідальності поручителя, а тому ці судові рішення не можуть вважатися преюдиційними для цієї справи згідно частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень).

ОСОБА_4 зазначає, що додатковим договором від 08 грудня 2009 року до кредитного договору без згоди поручителя були внесені зміни, які призвели до збільшення обсягу його відповідальності: підвищення процентної ставки за кредитом на 2 процентних пункти, встановлення мінімального розміру комісії та відсотків, визначення нових розмірів щомісячних платежів. У зв'язку із цим, оскільки згідно висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові 21 травня 2012 року у справі № 6-88цс11 припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, вважає, що порука є припиненою з 08 грудня 2009 року. Позовна давність не пропущена, оскільки із позовом про стягнення заборгованості банк звернувся до поручителя 28 серпня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У жовтні 2017 року ПАТ «Укрексімбанк» надало заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити і оскаржене рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що оскільки рішенням суду, що набрало законної сили задоволені вимоги кредитора до поручителя, то підстав для застосування статті 559 ЦК України немає. Зміни, що внесені до кредитного договору не збільшували обсяг відповідальності поручителя. ПАТ «Укрексімбанк» вказує, що позовна давність має починали перебіг з 04 червня 2010 року, тобто, з моменту звернення банку до суду з позовом до ТОВ «Готельний комплекс «Волинь» та ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі з таких мотивів.

Суди встановили, що 06 червня 2008 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Готельний комплекс «Волинь» укладено кредитний договір №86908К5.

06 червня 2008 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ТОВ «Готельний комплекс «Волинь» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 86908Р2, відповідно до умов якого поручитель поручився за належне виконання зобов'язань позичальника та взяв на себе солідарний обов»язок за цим зобов'язанням.

У червні 2010 року банком пред'явлено позов до ТОВ «Готельний комплекс «Волинь», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 86908К5, до матеріалів якого було долучено, в тому числі і додаткові угоди, які досліджувались судом при вирішенні питання про покладення цивільної відповідальності в солідарному порядку на боржника та поручителя.

05 квітня 2012 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у цивільній справі № 0308/4553/12 за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ТОВ «Готельний комплекс «Волинь», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 86908К5, ухвалено рішення про солідарне стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором. Рішення суду за апеляційної скаргою ОСОБА_4 було предметом апеляційного перегляду та ухвалою апеляційного суду Волинської області від 30 травня 2012 року залишено без змін. Цими судовими рішеннями, крім іншого, встановлено законність та обґрунтованість вимог банку до ОСОБА_4 як до поручителя.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент винесення рішення суду), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК (в редакції, чинній станом на момент винесення рішення суду) після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

У постанові Верховного Суду України від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16 вказується, що відмова в задоволенні позову про визнання поруки припиненою за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя є правильною. Аналогічний висновок зроблено і постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 у справі № 317/503/16.

Таким чином, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили і яким задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень статті 559 ЦК України немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель