Справа №731/105/18
Провадження №2/731/88/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року смт.Варва

Варвинський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді - Савенка А.І.

за участю секретаря Коваленка В.В.

позивача ОСОБА_1

свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3Д

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в суд з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку 11 по вулиці Куйбишева, нині вул. Володимирській, с.м.т. Варва, Варвинського району Чернігівської області. В даному житловому будинку зареєстрований відповідач, який не проживає там тривалий час. Посилаючись на ч.2 ст. 405 ЦК України, ст. 71,72 ЖК просить визнати відповідача таким, що втратила право користування житлом по вказаній адресі у звязку з не проживанням в ньому без поважних причин більше року.

Справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що будинок по вул. Володимирській 11, належить їй з лютого 2000 року, за договором купівлі-продажу. Цей будинок придбався для проживання сім»ї її сина ОСОБА_5. І з березня 2000 року син разом із невісткою ОСОБА_4 проживали та були зареєстровані в будинку. У 2004 році народився її онук ОСОБА_6. Однак, подружнє життя не склалось і в 2011 році шлюб дітей було розірвано. Із 2008 року відповідач знімала квартиру на вул. Шевченка в смт.Варва, але періодично ще проживала у будинку до 2010 року, після розірвання шлюбу остаточно покинула будинок та в ньому не проживала. Неповнолітній син відповідачки проживав із нею. На даний час у будинку проживає ОСОБА_5 та з березня 2018 року зареєстрований онук ОСОБА_6. Навесні 2018 року відповідач виїхала на заробітки у Польшу, залишивши дитину бабусі. Про день місце та час розгляду справи відповідача повідомляв її онук, і остання заперечувала проти позову.

Відповідач повідомлялась про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення поштових відправлень та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет https://vr.cn.court.gov.ua/sud2504/pres-centr/visas_to_court/100520182, в судове засідання не зявилася, заперечень проти позову, заяв про розгляд справи без її участі, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло.

У судовому засіданні 10.05.2018, 23.05.2018 року позивачу було розяснено умови проведення заочного розгляду справи, однак, остання категорично заперечувала проти заочного розгляду, наполігши на розгляді справи в загальному порядку.

Суд, заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, робить наступний висновок.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.02.2000 року, зареєстрованого в БТІ 16.03.2000 р. позивачу належать житловий будинок 11 по вулиці Куйбишева, що перейменована у вул. Володимирська, с.м.т. Варва, Варвинського району Чернігівської області (а.с.7-12).

Відповідач ОСОБА_4 з 07.03.2000 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, с.м.т. Варва, вул. Володимирська, буд. 11, що підтверджується копією домової книжки (а.с.13-17) (а.с.17). Крім того, ОСОБА_5, син позивачки (а.с. 20), зареєстрований у вказаному будинку з 07.03.2000 року. ОСОБА_6 зареєстрований у згадуваному будинку з 27.02.2018 р.

У відповідності до копії рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 06.12.2011 року шлюб, зареєстрований 22.05.2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано (а.с. 19).

Згідно довідки від 22.03.2018 року №721 виданої Варвинським селищним головою ОСОБА_7 - Лихошвою вбачається, що в будинку 11 по вул. Володимирська в с.м.т. Варва, Варвинського району, Чернігівської області, крім відповідача зареєстровані: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.18).

Допитана в якості свідка ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що проживає ІНФОРМАЦІЯ_4. Повідомила, що на даний час в будинку по вул. Володимирській 11 проживає ОСОБА_5. Інколи бачить в будинку ОСОБА_6 онука позивачки. Подружжя ОСОБА_5 почало проживати у тому будинку 15-16 років тому. Відповідач не проживає у будинку близько 7-8 років, і знімала квартиру в смт. Вара. Зі слів односельців їй відомо, що відповідач поїхала до Польші на заробітки. Підтвердити причини непроживання протягом більш ніж одного року ОСОБА_4 по вказаній адресі та чи зберігаються більш ніж рік у вказаному будинку речі відповідачки також не може.

Допитана в якості свідка ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що постійно проживає у будинку по вул. Володимирівській 15 з 2009 року. Вказала, що протягом 8-9 років ОСОБА_4 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_5. Протягом її проживання по сусідству свідок не бачила відповідача. Повідомити, хто проживав в будинку з 2009 року не може, у будинку №11 не буває, і стосунків із відповідачкою не підтримує, інше місце проживання відповідачки їй не відомо. Причини її не проживання свідкові невідомі. В будинку бачила останнім часом сина позивачки.

На підставі згадуваних доказів, суд вважає, що між сторонами по справі виникли спірні правовідносини, що регулюються наступними нормами права, які і застосовує суд при вирішенні даної справи.

Статтями 47 Конституції України та 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного Кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд, проте, як зазначено в ст.13 ч.3 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Право власності на житло охороняється правом лише настільки, настільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Право користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК України.

Так, ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартири, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд….

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім»ї власника жилого будинку (квартири), які продовжують разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним жилим приміщенням.

Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В п. 11 вищевказаного пленуму зазначено, що відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання, в тому числі перевезення майна в інше жиле приміщення. За своєю аналогією, ст. 107 ЖК України (яка регулює користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду), відповідає ст. 167 ЖК України (яка регулює користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду). На ствердження вибуття суд може брати до уваги фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання. Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи, у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст.107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв'язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання.

Отже, суд вважає, що відповідач вселилась у приватний будинок позивача, як член сім»ї. Угоди про оренду житла між сторонами не укладено, підтвердження того, що між сторонами при вселенні відповідачки погоджувались будь-які інші умови користування житлом суду не надано. При цьому, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК відповідач зберегла право на користування житловим приміщенням. Такий висновок суду ґрунтується на письмових доказах наданих позивачем договорі купівлі-продажу, копії домової книги, рішенні суду.

На підтвердження не проживання відповідача позивачем надано довідку Варвинської селищної ради від 22 березня 2018 року. Однак, суд критично ставиться до її змісту, із тих підстав, що вказана довідка свідчить про не проживання відповідача станом на дату видачі цієї довідки, та фактично не підтверджує факт не проживання відповідача у будинку позивача більше ніж рік. При виготовленні довідки має складатись акт, однак, копії такого акту суду надані не були.

В якості доказу на обґрунтування свого позову позивач посилалась на покази свідків. Однак, суд критично ставиться до пояснень свідка ОСОБА_2 оскільки остання не підтвердила неповажність причини непроживання відповідача, не підтвердила достеменно час припинення відповідачем користування житлом та той факт, що відповідач більше ніж рік без поважних причин не користувалась згадуваним будинком.

Аналогічно, суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_3, оскільки її покази різняться до пояснень самої позивачки щодо часу не проживання відповідача. Свідок не повідомила, з якого часу відповідач не проживає в будинку, особисто з відповідачем не спілкувалась, про причини не проживання їй не відомо, до будинку вона ніколи не заходила.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довела той факт, що відповідач, як колишній член сім»ї, відповідно до ст.405 ЦК України не користується житлом, що перебуває у приватній власності позивача, без поважних причин, протягом більше ніж одного року. При цьому, суд зауважує, що постійним місцем проживання неповнолітнього сина відповідачки, згідно до наданих суду доказів є будинок 11 по вул. Володимирівській в смт.Варва, що опосередковано свідчить проти тверджень позивача щодо обрання відповідачкою іншого постійного місця проживання. Також, суд зауважує, що у аналогічних правовідносинах щодо наймачів, зокрема у п.2 ч.3 ст.71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем понад шість місяців в разі тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи, у тому числі за кордон, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання, отже, пояснення позивача про те, що із весни 2018 року відповідач виїхала для роботи за кордоном, позбавляє можливості суд зробити однозначний висновок про те, що відповідач більше ніж рік до подання позову не з поважних причин не користується житловим приміщенням. Крім того, обстоюючи свою позицію в частині, зміни відповідачем свого постійного місця проживання, і відповідно втрати права користування житлом з моменту вибуття в інше житлове приміщення, позивачем не доведено будь-якими достовірними доказами ані адресу нового місця проживання, ані той факт, що вказане житло обрано як постійне, в розумінні відповідного закону.

Отже, позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, зважаючи на його необгрунтованість.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 263, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. 150, 156, ЖК України, ст. 405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернігівської області через Варвинський районний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.І.Савенко