08.05.2018 Справа № 363/3035/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2018 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1,
за участі: секретаря представника позивача представника відповідачаОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась до Вишгородського районного із позовом до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначила, що 16.07.2011 року між нею на відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сімї. Від шлюбу у них 10.02.2012 року народилася донька ОСОБА_7. Останні декілька років їхні стосунки погіршилися, відповідач ініціював сварки в присутності дитини та застосовував до неї фізичну силу, що спричинило їй душевні страждання, а тому 20.03.2016 року позивач разом із дитиною переїхала проживати в орендовану квартиру в м. Бровари. Пояснила, що після ухвалення Вишгородським районним судом рішення про поділ спільного майна, відповідач з метою помсти та шантажу, забрав їхню доньку із садочка та зник в невідомому їй напрямку. З даного приводу неодноразово зверталась до правоохоронних органів, розшукувала дитину самостійно, зверталась із заявами до служби у справах дітей, проте відповідач відмовився віддавати їй дитину та надавати побачення із дитиною. Зазначила, що 01.02.2017 року прийшовши до квартири, в якій проживає матір відповідача, вона зустріла останнього із донькою, і кола вона обійняла доньку відповідач почав її бити, внаслідок чого наніс їй тілесні ушкодження, з даного приводу було відкрито кримінальне провадження. ОСОБА_6 своїми незаконним діями, завдав їй не аби якої моральної шкоди, оцінити розмір якої не можливо, проте враховуючи матеріальний стан відповідача просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень та витрати понесені нею на правову допомогу в сумі 4000 гривень.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. Крім того, під час судового розгляду 08.05.2018 року, представник позивача заявив клопотання про призначення судової психологічної експертизи, дана заява була залишена без розгляду на підставі ч.2 ст.222 ЦПК України. Також представник позивача наголосив, що моральні страждань позивачки полягають у тому, що відповідач забрав дитину та не повернув її матері; дитину позивачка бачила лише 5 разів за весь цей час. З питанням щодо визначення часу спілкування матері з дитиною до будь-яких установ не звертались. Моральну шкоду завдану відповідачем позивачці складно оцінити, тому сума визначена виключно відповідно до матеріального становища відповідача, у звязку із чим просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначила, що він є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону. Зазначила, що на теперішній час у провадженні суду перебуває позов щодо визначення місця проживання дитини. Під час розгляду справи, відповідачем неодноразово пропонувалось позивачці зустрічні з дитиною, вона запрошувалась на святкування з нагоди дня народження дитини, але під час цих зустрічей позивачка завжди влаштовує скандали з викликом працівників поліції, що негативно впливає на моральний стан дитини. Даний позов, вважають, покликаний виключно спробою позивачки вкотре покращити своє матеріальне становище за рахунок відповідача, про, що свідчать її численні звернення до суду з різноманітними позовами, починаючи щодо стягнення аліментів, у той час як дитина з нею не мешкає, так і стягнення коштів за безпідставними розписками, з даного приводу є рішення суду, яким позивачці відмовлено у позові. Надані до суду документи, є виключно ксерокопіями, які не засвідчені належним чином, а оригіналів даних документів суду не надано, у звязку із чим вони є неналежними та недопустимі доказами. У звязку із чим, просила у задоволені позову відмовити у повному обсязі у звязку із його безпідставністю та необґрунтованістю.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 10.02.2012 року народилась ОСОБА_7, в свідоцтві про народження якої батьками записані: ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8-9). З приводу наданих документів, представникі сторін не оспорювали вказаних фактів.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, яка, як стверджує позивач у своїх позовних вимогах проживає разом із батьком.

Позивач в позовних вимогах, зазначає, про те, що після ухвалення Вишгородським районним судом рішення про поділ спільного майна, відповідач з метою помсти та шантажу, забрав їхню доньку із садочка та зник в невідомому їй напрямку. З даного приводу неодноразово зверталась до правоохоронних органів, розшукувала дитину самостійно, зверталась із заявами до служби у справах дітей, проте останній відмовився віддавати їй дитину та надавати побачення із дитиною. Своїми незаконними діями відповідач завдав їй не аби якої моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, стаття 77 ЦПК України, та суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, стаття 78 ЦПК України. Статтями 79 та 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

До позовної заяви, ОСОБА_5 було долучено виключно ксерокопії документів, зокрема: зобовязання; роздруків з Інтернет видання щодо продажу автомобіля, без визначення власника та продавця; копію рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03.08.2016р.(без зазначення інформації, що дане рішення суду набрало законної сили); копію ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.08.2016р. та витяг з ЄРДР про реєстрацію 23.08.2016р. заяви про кримінальне правопорушення, передбачене ст.356 КК України та від 01.02.2017р. заяви про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України.

Статтею 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Враховуючи те, що суду були надані копії документів, під час судового засідання 08.05.2018 р. було розяснено про необхідність надання оригіналів вказаних документів або засвідчення, належним чином, наданих до суду ксерокопій документів. Представником позивача було наголошено, що оригіналів вказаних документів він не має, оскільки не розраховував що відбудеться слухання справи, та надати засвідчені копії документів також не має змоги.

Частиною 6 статті 95 ЦПК України передбачено, якщо оригінал письмового документу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

З урахуванням викладеного, враховуючи думку представників позивача та відповідача, суд вважає, з врахуванням вимог ч.6 ст.95 ЦПК України, вказані вище ксерокопії документів не брати до уваги.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз'яснень, вказаних в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до п. 4 даної Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначена, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 данної Постанови визначено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У зв'язку з наведеним, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми завданої їй моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень, оскільки позивачем не надано суду достатніх, допустимих та достовірних доказів спричинення її моральної шкоди відповідачем; наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою відповідача.

Крім того, згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір та витрати на правову на допомогу також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 10-13, 76-81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлений 18.05.2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення, за приписами ч. 1 ст.354 ЦПК України.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (03.10.2017) до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області.

Суддя: І.Ю.Котлярова