Справа № 377/947/17 Головуючий у І інстанції Теремецька Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/1988/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 24.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 травня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: Мельника Я.С., Суханової Є.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 05 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, про стягнення збитків,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь заборгованість за комунальні послуги в розмірі 5292,10 гривень та кошти, витрачені ним на відновлювальний ремонт квартири, в розмірі 4784,10 гривень.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що він був власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 з 15 лютого 1995 року. У цій квартирі проживала і була зареєстрована відповідач ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4

За час проживання у квартирі відповідач не оплачувала комунальні послуги, внаслідок чого за період з 16 серпня 2002 року по 01 червня 2012 року утворилась заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 5292,10 гривень.

Крім того, відповідач з сином, нехтуючи обовязком по збереженню належного майнового стану квартири, якою вони користувалися у вказаний вище період, довели квартиру до такого стану, що знадобився ремонт, який коштував позивачеві 4784,10 гривень.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 серпня 2012 року у справі № 1023/478/12, провадження 2/1023/208/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3Ю, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2012 року, виселено відповідачів з трикімнатної квартири № 12 за адресою : Київська область, м. Славутич, Бєлгородський квартал, будинок № 9 та знято їх з реєстрації. Вказаним рішенням також стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача кошти, які він сплачував за комунальні послуги по спірній квартирі, за період, коли в ній проживала відповідач, у сумі 5292,10 гривень, та нанесену відповідачем позивачеві шкоду, у розмірі 4748,10 грн., які були витрачені позивачем на відновлювальний ремонт спірної квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року у вказаній справі ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2012 року та рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 серпня 2012 року було скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що відповідач вже чотири роки тому виселилася із спірної квартири, тобто добровільно виконала позовні вимоги позивача, він скористався своїм правом залишити позов без розгляду, зважаючи на те, що таке рішення не позбавляло його в майбутньому права повторно звернутися за вирішенням цього питання до суду.

06 квітня 2017 року ухвалою суду позовну заяву позивача було задоволено та залишено його позов без розгляду.

24 квітня 2017 року відповідач подала до суду заяву про поворот виконання судового рішення. Після чого позивач повторно подав позов про стягнення нанесених відповідачем збитків під час проживання у спірній квартирі.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 05 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, повячзані з правничою допомогою адвоката сумі 2000 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Славутицького міського суду Київської області від 05 лютого 2018 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на житло від 15 лютого 1995 року, виданого ВО «Чорнобильська АЕС», ОСОБА_2 належала на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_2, що зареєстровано Славутицьким МБТІ 16 травня 1995 рорку за № 169/12 ( т.1 а.с.100).

З долучених до справи довідок ф. 3 та довідок з управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради видно, що у вказаній квартирі з 10 вересня 1994 року був зареєстрований власник квартири ОСОБА_2, - позивач у справі, з 16 серпня 2002 року по 14 грудня 2012 року була зареєстрована ОСОБА_3, - відповідач у справі, а з 17 вересня 2004 року по 14 грудня 2012 року її син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т.1 а.с.14, 34-36, 191).

12 серпня 2005 року між КП «ЖКЦ» та ОСОБА_5, яка змінила у подальшому прізвище на «Ануфрієва», було укладено договір № 6060 про забезпечення житлово-комунальними послугами, які надаються на 2 осіб, що займають площу 25,6 кв.м. у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 ( т.1 а.с. 149).

Відповідно, 12 серпня 2005 року було укладено між КП «ЖКЦ» та ОСОБА_2 договір про забезпечення житлово-комунальними послугами, які надаються на одну особу, що займає площу 12,1 кв.м. у квартирі за адресою: АДРЕСА_3.

17 вересня 2009 року ОСОБА_2 подав до КП «ЖКЦ» заяву, в якій просив особовий рахунок по квартирі переоформити на нього, а поділ рахунків анулювати( т.1 а.с. 185).

17 вересня 2009 року між КП «ЖКЦ» та ОСОБА_2 було укладено договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення під одним номером 6828 ( т.1 а.с. 222-229).

Як вбачається із змісту вказаних договорів, кількість споживачів, що мешкають в квартирі 3, на момент укладення договорів у квартирі були відсутні прилади обліку води.

Судом першої інстанції після огляду матеріалів цивільної справи № 2-н-212/10 за заявою комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 боргу за житлово-комунальні послуги на суму 2472,12 грн. та цивільної справи № 1023/300/12 за заявою комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» про видачу судового наказу про стягнення боргу з ОСОБА_2 за житлово-комунальні послуги на суму 2764,48 грн., рішення у яких набрали законної сили, також було встановлено, що судовим наказом від 11 жовтня 2010 року у справі № 2-н-212/10 стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «ЖКЦ» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 2472,12 гривень, обчислену за період з 28.01.2009 року по 27.09.2010 року, та судові витрати в сумі 55, 50 гривень. Судовим наказом від 18 лютого 2012 року у справі № 1023/300/12 стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «ЖКЦ» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 2764, 48 копійок, обчислену за період до 1 лютого 2012 року, та судові витрати в сумі 107,30 гривень.

Як вбачається з листа КП «ЖКЦ» від 05 лютого 2018 року, направленого суду на виконання ухвали від 30 січня 2018 року про витребування доказів, надати інформацію про нарахування, платежі і безпосередню особу, яка здійснювала оплату послуг в період з 01 жовтня 2009 року по 01 лютого 2012 року неможливо, так як дані в розрахунковій програмі анульовані у звязку з тим, що ОСОБА_2 продав квартиру, а платіжні документи на паперових носіях зберігаються не більше 3 років( т.1 а.с.220).

Відповідно наданих позивачем квитанцій про оплату ним комунальному підприємству «Житлово-комунальний центр» заборгованості за житлово-комунальні послуги, ОСОБА_2 внесено платежів по квитанціям: 500 гривень в лютому 2011 року, в березні 2011 року 500 гривень ( т.1 а.с. 76-77), а також згідно квитанцій: від 23 листопада 2009 року на суму 500 гривень, 18 січня 2010 року на суму 300 гривень, від 16 лютого 2010 року на суму 300 гривень, від 13 жовтня 2010 року на суму 2500 гривень (т.2 а.с. 8-9).

Отже, як видно з наданих суду квитанцій, позивач сплатив за житлово-комунальні послуги у спірному періоді 4600 грн.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для врахування при вирішенні спору інших квитанцій, які надані позивачем і підтверджують сплату ним витрат за житлово-комунальні послуги за період з 1 лютого 2012 року по 9 січня 2013 року, оскільки вказані квитанції були враховані при визначенні розміру витрат на оплату житлово-комунальних послуг, що стягнуті з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за вказаний період рішенням Славутицького міського суду Київської області від 19 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 22 липня 2013 року у справі № 377/171/13-ц, провадження № 2/377/109/13( т.1 а.с. 120-121, 231-235, т.2 а.с. 10-12).

В матеріалах справи містяться також надані відповідачем ОСОБА_3 квитанції про сплату нею житлово-комунальних послуг за спірний період на загальну суму 4770 гривень (т.1 а.с. 171-177, 236-243).

Згідно з довідкою КП «ЖКЦ» ( вх. №2965 від 17 вересня 2009 року), нарахування житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_4 здійснювалося на 2 особи, на ОСОБА_2 послуги не нараховувалися, оскільки ним надана довідка про те, що він працює в іншому місті ( т.1 а.с. 83).

За змістом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них.

Відповідно до 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572 (із змінами), мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі):

мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням;

можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу;

встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, атакож черговість їх прибирання;

розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг.

За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється:

за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря);

за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, житловому приміщені у гуртожитку, та осіб, які проживають у квартирі, житловому приміщені у гуртожитку більше ніж місяць;

за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар).

Відповідно до п. 13. Правил спори, що виникають під час користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, розв'язуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, договору найму жилого приміщення між сторонами не було укладено, порядок користування спірною квартирою, не був визначений, у звязку з чим всі витрати на житлово-комунальні послуги за спірний період необхідно розподілити за кількістю мешканців спірної квартири.

Згідно особового рахунку по квартирі за адресою: АДРЕСА_5 нарахування житлово-комунальних послуг здійснювалось за період з 1 жовтня 2009 року по 01 січня 2010 року та з 1 листопада 2011 року по 26 січня 2012 року на 3 особи, з 01 січня 2010 року по 01 листопада 2011 року - на 2 особи (т.1 а.с. 128).

Позивачем за період з 01 січня 2010 року по 01 листопада 2011 року, коли нарахування житлово-комунальних послуг здійснювалося на дві особи, тобто на ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_4, було особисто проведено оплату за надані житлово-комунальні послуги на загальну суму 4100 гривень, що підлягала стягненню з відповідача на користь позивача.

Стягненню з відповідача на користь позивача підлягало дві третини понесених ним витрат, які припадали на неї та її дитину, сплачених позивачем 23 листопада 2009 року, коли нарахування житлово-комунальних послуг здійснювалося на 3 особи, що становить 333,33 гривні з розрахунку: 500:3х2=333,33 гривні.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення витрат на житлово-комунальні послуги з відповідача ОСОБА_3 на суму 5292,10 грн. є обґрунтованими на загальну суму 4433,33 грн. Заперечення відповідача в цій частині не підтверджені належними доказами.

Разом з цим, в поданому відзиві на позовну заяву і в судовому засіданні у суді першої інстанції відповідач та її представники просили застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу ( п.51 рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії).

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 цього Кодексу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно ч. 1 ст. 264 цього Кодексу перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

За змістом ч.3 ст.267 ЦК України позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи № 1023/478/12, провадження № 2/377/110/17, ОСОБА_2 15 березня 2012 року звернувся із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод у здійсненні права власності. 16.05.2012 року до суду позивачем була подана заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій він, крім позовних вимог щодо виселення ОСОБА_3, її неповнолітнього сина ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_6 та зняття їх з реєстрації за цією адресою з вселенням її до іншого житлового приміщення за адресою: Київська область, м. Славутич, Вільнюський квартал, буд.26, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за комунальні послуги в сумі 5292,10 гривень, обчислену за період до 1 лютого 2012 року, та кошти, витрачені на відновлювальний ремонт в сумі 4784,40 гривень.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 серпня 2012 року у цій справі, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2012 року, було вирішено:

виселити та зняти з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири № АДРЕСА_7 та вселити їх у будинок № 26 Вільнюського кварталу м. Славутича Київської області;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за комунальні послуги у сумі 5292 грн. 10 коп., кошти на відновлювальний ремонт у сумі 4784 грн. 10 коп., всього 10076 грн. 50 коп.;

стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у сумі 100 гривень 76 копійок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 серпня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду у цій справі від 06 квітня 2017 року за заявою позивача ОСОБА_2 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод у здійсненні права власності, залишено без розгляду.

27 квітня 2017 року ОСОБА_3 подана заява про поворот виконання судового рішення у справі № 1023/478/12, провадження № 2/377/110/17, яка ухвалою Славутицького міського суду Київської області, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року, задоволена частково. В порядку повороту виконання рішення зобовязано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 стягненні з неї за рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 серпня 2012 року кошти в сумі 6173,75 гривень.

Звернувшись у березні 2012 року, в межах трирічного строку позовної давності, до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 5292 грн. 10 коп., обчислену за період до 1 лютого 2012 року, позивач ОСОБА_2 здійснив дії, які перервали строк позовної давності.

Враховуючи, що після ухвалення рішення у справі № 1023/478/12, провадження № 2/377/110/17, відповідач ОСОБА_3 жодних платежів добровільно не здійснювала, а лише здійснювалось відрахування з її заробітної плати в примусовому порядку згідно виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду у цій справі, що не свідчить про переривання строку позовної давності, позовна заява ОСОБА_2 була залишена без розгляду ухвалою суду від 06 квітня 2017 року на підставі його заяви, то позивач, звернувшись до суду з позовом у листопаді 2017 року, пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, який почався з березня 2012 року.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за комунальні послуги на суму 4433,33 гривень в звязку з пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в іншій частині позов про стягнення плати за житлово-комунальні послуги не ґрунтується на наданих доказах, тому задоволенню не підлягає.

В частині стягнення коштів, які були витрачені на відновлювальний ремонт квартири внаслідок завданих збитків на суму 4784, 10 гривень суд першої інстанції відмовив у задоволенні правомірно з таких підстав.

У позовній заяві ОСОБА_2 вказував, що відповідач ОСОБА_3, яка проживала разом зі своїм сином в його квартирі, довела квартиру до такого стану, що знадобився ремонт, який коштував йому 4784,10 гривень.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано суду локальний кошторис, яким визначено розрахунок витрат на ремонт кімнати станом на 12 січня 2012 року, а також розрахунок витрат на ремонт кімнати станом на 11 травня 2012 року, розрахунок вартості ремонтних робіт приміщення в м.Славутичі станом на 11 травня 2012 року ( т.1. а.с. 59-60, 63-67).

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилами ч. 2 цієї статті збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її

право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (із змінами), ремонт квартири є обовязком власника.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між власником спірної квартири ОСОБА_2, - позивачем у справі, та мешканкою квартири ОСОБА_3, - відповідачем у справі, не було укладено договору найму жилого приміщення, у якому було б визначено порядок її участі в утриманні, в тому числі ремонті спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх позовних вимог в цій частині позивачем надано лише локальний кошторис, яким визначено розрахунок витрат на ремонт кімнати станом на 12 січня 2012 року, а також розрахунок витрат на ремонт кімнати станом на 11 травня 2012 року, розрахунок вартості ремонтних робіт приміщення в м. Славутичі станом на 11 травня 2012 року.

В зазначених документах визначено вартість витрат на ремонт квартири в м. Славутичі станом на 12 січня 2012 року та станом на 11 травня 2012 року, проте дані документи не свідчать про те, що фактично позивачем здійснено ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_5 . При цьому, позивач ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів того, що ремонтні роботи знадобилися для відновлення квартири внаслідок будь-яких дій відповідачів під час їхнього проживання у вказаному житловому приміщенні.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції в судовому засіданні, після виселення відповідача з квартири у січні 2013 року, він 16 січня 2013 року продав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_8.

Згідно акту державного виконавця від 16 січня 2013 року, копія якого долучена до справи, при примусовому виконанні виконавчого листа № 1023/478/12 про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що стягувач замінив замки у вхідних дверях квартири. Боржниця не забрала всі свої речі з квартири, однак відбулася домовленість, що до 23 січня 2013 року вона вивезе всі меблі з квартири ( т.1 а.с.12).

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що фактичний ремонт квартири позивачем не проводився і витрати на ремонт квартири згідно наданого локального кошторису не проводились, оскільки позивачем не доведено зазначених обставин під час судового розгляду.

Крім того, позивачем не доведено наявності законних підстав для відшкодування збитків на суму 4784,10 гривень, факту їх заподіяння відповідачем, у звязку з чим колегія суддів вважає, що позов у цій частині не підлягає задоволенню за безпідставністю та недоведеністю вимоги.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до судових витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як зазначено у п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За правилом ч.3 вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як передбачено постановою №10 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як встановлено в судовому засіданні судом першої інстанції та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, адвокат ОСОБА_9 надавав відповідачу ОСОБА_3 правничу допомогу на підставі договору про надання правової допомоги адвокатом від 22 грудня 2017 року ( т.1 а.с. 143).

За змістом п.1.1 вказаного договору, клієнт ОСОБА_3 доручила, а адвокат ОСОБА_9 прийняв на себе зобовязання з підготовки та ведення справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення збитків.

Відповідно до п.3.1 цього договору сума оплати за ведення справи в суді першої інстанції становить 2000 гривень.

Згідно розрахунку, доданого до договору про надання правової допомоги адвокатом, і наданого суду разом із першою заявою по суті, у даній справі адвокатом ОСОБА_10 виконана наступна робота: консультації, вивчення документів, підготовка документів, складання відзиву на позов 3 години, участь в суді першої інстанції 15 січня 2018 року 1 година ( т.1 а.с. 144).

В матеріалах справи також міститься квитанція до прибуткового касового ордеру № 295 від 22.12.2017 року на суму 2000 гривень про оплату витрат ОСОБА_3 за надання їй правничої допомоги адвокатом ОСОБА_10 згідно наданого договору ( т.1 а.с. 143а).

Враховуючи час, затрачений адвокатом ОСОБА_10 на надання консультацій відповідачу ОСОБА_3, вивчення наданих документів, підготовка документів до суду, складання відзиву на позов, участь в судових засіданнях, тривалість яких зазначена у протоколах судових засідань: 15 січня 2018 року 54 хвилини, 30 січня 2018 року 4 години, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір витрат, повязаних з правничою допомогою адвоката, в сумі 2000 гривень є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони.

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, правильно вказав, що стягненню з позивача на користь відповідача підлягають судові витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, в сумі 2000 гривень.

Твердження апелянта щодо допущених, на його думку, порушень судами під час рогляду цивільної справи №1023/487/12, не можуть бути враховані колегіє суддів, оскільки судові рішення, що ухвалювалися у межах розгляду справи №1023/487/12 не є предметом перегляду у межах даного апеляційного провадження.

У своїй апеляційні скарзі ОСОБА_2 також посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм законодавства під час ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги у звязку із пропуском строку позовної давності. Такі твердження оцінюються колегією суддів критично, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

При цьому, доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування норм ст. 264 ЦК України щодо переривання строку позовної давності не можуть бути враховані судом, оскільки ґрунтуються лише на власному тлумаченні апелянтом норм закону. Як правильно було вказано судом першої інстанції, після ухвалення рішення у справі № 1023/478/12, провадження № 2/377/110/17, відповідач ОСОБА_3 жодних платежів добровільно не здійснювала, а лише здійснювалось відрахування з її заробітної плати в примусовому порядку згідно виконавчого листа, а відтак, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ст. 264 ЦК України під час вирішення даного спору.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності стягнення із позивача на користь відповідача судових витрат, а саме витрат на правову допомогу, також відхиляються колегією суддів як такі, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладені норми права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 05 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Мережко

Судді Я.С. Мельник

ОСОБА_11