Справа № 344/3876/17
Провадження № 22-ц/779/676/2018
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів: Малєєва А.Ю., Фединяка В.Д.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, ТзОВ «Станіславська теплоенергетична компанія»: ОСОБА_5, ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» про визнання неукладеним та таким, що вчинений з порушенням прав споживачів договору про надання послуг з централізованого опалення на умовах типового договору, затвердженого постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, визнання заборгованості за неотримані послуги незаконною та такою, що не підлягає сплаті, зобовязання припинити нарахування оплати за неотримані послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, а також заборгованості за послуги з теплопостачання щодо квартири №27, що знаходиться в будинку №18 по вул. Національної Гвардії м. Івано-Франківськ, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Пастернак І.А. 19 березня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» із позовом про визнання правочину неукладеним, визнання заборгованості за неотримані послуги незаконною та такою, що не підлягає сплаті, зобовязання припинити нарахування оплати за неотримані послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, а також заборгованості за послуги з теплопостачання щодо квартири №27, що знаходиться в будинку №18 по вул. Національної Гвардії м. Івано-Франківськ. Позовні вимоги були мотивовані тим, що позивач є власницею вказаної квартири, в якій у 2013 році гаряче водопостачання відрізане від стояка гарячої води згідно Акту на відключення гарячого водопостачання від 15.02.2013 року. Позивач вказала, що з 2003 року не користується послугами теплопостачання, так як квартира відключена від системи централізованого опалення, а тому відповідач не міг надавати їй послуги з централізованого опалення та нести витрати по опаленню її квартир. Посилаючись на те, що відповідач продовжує нараховувати плату за послуги централізованого опалення, які вона фактично не отримує, ОСОБА_3 просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання неукладеним та таким, що вчинений з порушенням прав споживачів договору про надання послуг з централізованого опалення на умовах типового договору, затвердженого постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, визнання заборгованості за неотримані послуги незаконною та такою, що не підлягає сплаті, зобовязання припинити нарахування оплати за неотримані послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, а також заборгованості за послуги з теплопостачання щодо квартири №27, що знаходиться в будинку №18 по вул. Національної Гвардії м. Івано-Франківськ відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення та неукладення договору про надання послуг з централізованого опалення не є підставою для припинення надання відповідачем відповідних послуг та нарахування оплати за послуги з теплопостачання, а тому посилання позивачки на те, що заборгованість за неотримані послуги не підлягають сплаті, є безпідставним та необґрунтованими.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального права. Зокрема, на думку апелянта, судом не було взято до уваги, що її квартира 08.08.2003 вже була підключена до системи автономного теплопостачання, що підтверджується спільним актом та технічним висновком, будь-яких законодавчих обмежень на встановлення автономного опалення в той час не існувало. Апелянт вважає, що факт передачі відповідачу у власність котельні та бази споживачів у 2012 році не може бути доказом надання їй послуг теплопостачання. Кріт того, на думку ОСОБА_3, відповідач не довів те, що послуги теплопостачання в дійсності їй надавались. Позивач звертає увагу, що «Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води», затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 22.11.2005 № 4 (далі Порядок) прийнятий після того, коли відбувся факт встановлення у її квартирі автономного опалення. Апелянт зазначає, що до прийняття даного «Порядку» відносини щодо встановлення автономного опалення споживачами не були законодавчо врегульовані та процедура відключення від централізованого опалення визначалася державними органами в кожному окремому випадку індивідуально. Крім того, вказаний Порядок, стверджує позивач, регламентує процедуру відключення окремих будинків, а не приміщень (квартир). Апелянт вказує, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів», який, на думку ОСОБА_3, підлягає застосуванню. Посилаючись на вищенаведене, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на те, що він є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для населення, яке обслуговується від котельні на вул. Індустріальній, 34 у м. Івано-Франківську. До створення ТзОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» 05.04.2012 котельню експлуатувала інша теплопостачальна організація, яка передала новій організації базу споживачів, які обслуговуються від вказаної котельні. Відповідач зазначив, що він надає послугу з централізованого опалення споживачу ОСОБА_3 Послуги з гарячого водопостачання позивачу не надаються з 15.03.2013. Попередньою теплопостачальною організацією були передані також відомості щодо житлових приміщень, власники яких здійснили відключення від мереж централізованого опалення у порядку, встановленому чинним законодавством. Однак, відомості щодо квартири позивача про це відсутні. Крім того, зазначає відповідач, ОСОБА_3 у 2012-2015 роках здійснювались періодичні оплати за послугу з централізованого опалення, що свідчить про визнання нею свого боргу перед відповідачем. Відповідач зазначив, що відповідно до «Порядку» підставою для припинення нарахування плати за надання послуг з централізованого опалення є оформлений належним чином та затверджений Комісією акт про відключення будинку від мереж центрального опалення. До оформлення вказаного акта відсутні правові підстави для припинення нарахувань за послуги з центрального опалення. Відповідач не погоджується з посиланням ОСОБА_3 на Технічний висновок як на достатню правову підставу для відключення від мереж централізованого теплопостачання, оскільки у ньому йдеться лише про наявну можливість встановлення автономного опалення після отримання дозвільних документів. Спільний акт про введення в експлуатацію системи автономного опалення квартири позивача від 08.08.2003, вказує відповідач, встановлює лише факт введення в експлуатацію системи автономного опалення, а не факт законного відключення від мереж централізованого опалення. Враховуючи наведене, відповідач зазначив, що позивач здійснив самовільне відключення від мереж централізованого опалення, а відповідач на законних підставах продовжує здійснювати нарахування плати за послугу з централізованого опалення, а тому просив оскаржене рішення суду залишити без змін.

В доповненні до відзиву на апеляційну скаргу відповідач вказав, що на момент відключення позивачем від мереж централізованого опалення діяло «Положення про порядок влаштування автономних систем опалення гарячого водопостачання в окремих квартирах і нежитлових приміщеннях існуючих багатоповерхових, багатоквартирних житлових будинків висотою до 10 поверхів в м. Івано-Франківську», затверджене рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради від 20.05.2003 № 236, яке просив врахувати при розгляді справи.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній. Вважаючи оскаржене рішення незаконним, просив його скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представники ТзОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» доводи апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Додатково пояснили, що ТзОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради № 508 від 2012 року набуло права виконавця послуг із централізованого опалення та підігріву води для населення. Також зазначили, що ОСОБА_3 здійснила відключення від мережі самовільно без отримання всіх необхідних дозвільних документів, а тому послуга з централізованого опалення продовжувала їй надаватись, і за це нараховувалась оплата. За умови відключення від мережі з додержанням передбачених законом вимог, тепло не постачалося б у квартиру позивача, а оплата за постачання теплової енергії до приміщень згаданого вище будинку була б розподілена між всіма споживачами, які отримують таку послугу. У такому випадку для компенсації витрат виробника теплоенергії, які залишаються сталими не зважаючи на відєднання конкретної квартири, оплата для всіх інших споживачів збільшується. Крім того, зазначили представники ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія», позивач у 2012-2015 роках здійснювала періодичну оплату за послугу з централізованого опалення, що на їх думку, свідчить про отримання послуги теплопостачання та визнання нею свого боргу.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, представників ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія», перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення зважаючи на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ТзОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» було створене у квітні 2012 року та воно набуло права виконавця послуг із централізованого опалення та підігріву води для населення, яке обслуговується від котельні на вул. Індустріальній, 34 у м. Івано-Франківську.

Позивач є власником квартири №27, що знаходиться в будинку №18 по вул. Національної Гвардії м. Івано-Франківськ, який знаходиться на території діяльності відповідача та забезпечується тепловою енергією від котельні, що знаходиться на вул. Індустріальна, 34 в м. Івано-Франківськ. Зазначений будинок забезпечується тепловою енергією, наданою відповідачем, отже відповідач надавав послуги з централізованого опалення позивачу.

Згідно копії Акта на відключення гарячого водопостачання від 15.02.2013, за адресою: АДРЕСА_1 відключено гаряче водопостачання в звязку із встановленням автономного опалення. Плата за користування гарячим водопостачанням з 15.02.2013 не проводиться (а.с.4).

Відповідно до копії рахунку-фактури №106047/1-2017 ТзОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» від 31.01.2017року споживачу за адресою: АДРЕСА_1 за січень 2017 року за послуги з централізованого опалення нараховано: 2 276,99 грн, борг в розмірі 12 014,15 грн, до оплати 14 291,14 грн; за послуги з гарячого водопостачання нарахування не здійснювалося (а.с.6).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов'язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, і підстав для відступлення від цієї позиції немає.

Заперечуючи проти нарахування оплати за теплоенергію, ОСОБА_3 посилалася на те, що її квартиру було відключено від мережі централізованого опалення на підставі технічного висновку на можливість влаштування системи автономного опалення і гарячого водопостачання квартири АДРЕСА_2 (далі Технічний висновок) (а.с.49-56) та спільного акту введення в експлуатацію системи автономного опалення від 08.08.2003 (далі спільний акт) (а.с.57). Проте такі заперечення є безпідставними.

Адже, з матеріалів згаданого технічного висновку вбачається, що позивачу дозволено встановлення індивідуального опалення тільки за наявності технічних умов (а.с.50). Крім того, у технічному висновку Держитлокомунгосп України Івано-Франківського філіалу ДП «НДІпроектреконструкція» вказано, що конструктивні рішення по влаштуванню автономного квартирного опалення та гарячого водопостачання будуть відображені в робочому проекті на основі заключення Міжвідомчої комісії Міськвиконкому, технічних умов на газопостачання Івано-Франківського ЦЕГГ та технічних умов ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (а.с.55). Разом з тим, вказані документи не було надано позивачем на підтвердження проходження процедури відключення від мереж централізованого опалення.

Що стосується посилання позивача на спільний акт, як на доказ проходження процедури на встановлення автономного опалення, то він встановлює факт введення в експлуатацію системи автономного опалення, а не факт законного відключення від мереж централізованого опалення.

Твердження ОСОБА_3 про те, що її квартира була відключена від мереж централізованого опалення ще 08.08.2003 року, і що тоді будь-яких законодавчих обмежень на встановлення автономного опалення не існувало, колегія суддів відхиляє, оскільки на момент відключення ОСОБА_3 від мереж централізованого опалення діяло «Положення про порядок влаштування автономних систем опалення гарячого водопостачання в окремих квартирах і нежитлових приміщеннях існуючих багатоповерхових, багатоквартирних житлових будинків висотою до 10 поверхів в м. Івано-Франківську», затверджене рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради від 20.05.2003 № 236.

Рішенням Івано-Франківської міської ради «Про внесення змін до рішення міськвиконкому від 20.05.2003 № 236» від 24 липня 2003 № 297 було внесено зміни до вказаного Положення. З урахуванням змін, в Положенні передбачено, що відключення відбувається на підставі рішення комісії про надання дозволу на видачу технічних умов та на виготовлення проектно-кошторисної документації. Таке рішення комісії позивачем не надано, відтак у ОСОБА_3 не було правових підстав для відключення її квартири від мережі централізованого опалення.

Крім того зясовано, що ОСОБА_3 у 2012-2015 роках періодично здійснювала оплату за послугу з центрального опалення, що підтверджує наявність договірних відносин з постачальником теплової енергії.

З наведеного вище випливає, що позивачкою було здійснено самовільне відключення від мережі централізованого опалення. Самовільне ж відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1192 цс15 і підстав для відступлення від цієї позиції немає.

Встановивши, що ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» на законній підставі надає послуги з централізованого опалення у квартирі № 27, яка знаходиться в будинку №18 по вул. Національної Гвардії в м. Івано-Франківськ, власником якої є ОСОБА_3, і що позивач не надала доказів відключення її квартири від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у порядку, визначеному згаданим вище нормативним актом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені її позовних вимог за їх безпідставністю. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального і процесуального права, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 19 березня 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 25 травня 2018 року.

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Судді: А.Ю. Малєєв

ОСОБА_7