Ухвала

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 161/19023/17-ц

провадження № 61-15385ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), АнтоненкоН. О., Крата В. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просила встановити факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період із вересня 1993 року по березень 2015 року, а також здійснити поділ спільно набутого майна.

З метою забезпечення позову ОСОБА_5 подала заяву про накладення арешту на: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; автомобілі: «Range Rover», 2006 року випуску, кузов НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, та «Mersedes - Benz Е200», 2011 року випуску, кузов НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_2; земельну ділянку у Волинській області Луцькому районі в селі Зміїнець, вулиця Березова, 24 з незавершеним будівництвом; земельну ділянку у АДРЕСА_1 з будинком із господарськими спорудами.

Зазначала, що вищевказане спірне майно набуте під час їх спільного проживання та на даний час перебуває у власності відповідача, який відмовляється від добровільного його поділу та виплати грошової компенсації її частки. Враховуючи те, що існує реальна можливість відчуження ОСОБА_4 цього майна на користь третіх осіб, що в подальшому значно утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду, просила заяву задовольнити.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2017 року у складі судді Черняка В. В., залишеною без змін постановою апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2018 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Русинчука М. М., Федонюк С. Ю., заяву ОСОБА_5 задоволено. Накладено арешт на: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, право власності зареєстровано за ОСОБА_4; автомобіль «Range Rover», 2006 року випуску, кузов НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності зареєстровано за ОСОБА_4; автомобіль «Mersedes - Benz Е200», 2011 року випуску, кузов НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_2, право власності зареєстровано за ОСОБА_4; земельну ділянку у Волинській області Луцькому районі в селі Зміїнець, вулиця Березова, 24 з незавершеним будівництвом, право власності зареєстровано за ОСОБА_4; земельну ділянку у АДРЕСА_1 з будинком із господарськими спорудами, право власності зареєстровано за ОСОБА_4

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2018 року.

Вважає висновки судів про необхідність у накладенні арешту на спірне майно незаконними та необґрунтованими. Посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, застосувавши положення статей 149, 150 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), врахувавши роз'яснення пунктів 4 і 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», виходив із того, що предметом цього позову є нерухоме та рухоме майно, право власності на яке зареєстровано на ім'я ОСОБА_4 та яке може бути відчужене ним на користь третіх осіб, що в подальшому утруднить виконання рішення.

Колегія погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Як свідчить тлумачення статей 149, 150 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Встановивши, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GУMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи характер спору, колегія вважає правильним висновок судів про те, що накладення арешту на спірне майно є співмірним та відповідає змісту позовних вимог.

З огляду на викладене правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої, частинами п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України,

ухвалив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат