Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 158/1016/16-ц

провадження № 61-4238св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 липня 2016 року у складі судді Пономарьової О. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 23 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Лівандовської-Кочури Т. В., Грушицького А. І., Свистун О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна.

Вимоги мотивувала тим, що за час перебування у шлюбі, який зареєстрований 21 жовтня 2001 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ківерцівського районного управління юстиції за актовим записом № 12 та розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2012 року, ними набута у спільну сумісну власність земельна ділянка загальною площею 0,1013 га, яка розташована у с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області.

Посилаючись на те, що майно, набуте за час шлюбу, є спільною сумісною власністю, а у разі виділу майна із спільної сумісної власності частки кожного із співвласників є рівними, просить визнати за нею право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1013 га, яка розташована в с. Кульчин Ківерцівського району.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 05 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3право власності на Ѕ частку земельної ділянки загальною площею 0,1013 га, яка розташована у с. Кульчин, Ківерцівського району, Волинської області, кадастровий номер: НОМЕР_1. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що спірне майно було набуте за час шлюбу та у період дії закону, відповідно до якого земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції також виходив з пояснень ОСОБА_4 про те, що будівництво житлового будинку було ним розпочато у 2013 році, із замовленням на виготовлення передпроектної документації на житловий будинок він звернувся до архітектурно-планувального бюро Ківерцівського району 05 жовтня 2012 року, тобто після розірвання шлюбу, на підтвердження чого копія передпроектної документації долучена до матеріалів справи, яка була досліджена судом. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав застосовувати позовну давність.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 23 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, з мотивами, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення заявленого позову.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про відмову в позові у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності з огляду на те, щочастинами третьою і четвертою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Заява відповідача ОСОБА_4 про застосування позовної давності в матеріалах справи відсутня, тому відсутні підстави для застосування позовної давності.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

19 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_4

29 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

29 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд безпідставно не застосував до правовідносин позовну давність, оскільки шлюб між сторонами розірвано у червні 2012 року, тобто позовна даність сплинула у липні 2015 року.

Позивач не надала суду докази, що про порушення свого права дізналася перед зверненням до суду, здійснивши посилання лише на направлення листа відповідачу, однак на ім'я відповідача листи не надходили, а ксерокопія квитанції без зазначення адреси не може бути належним доказом.

Питання про приватизацію земельної ділянки на ім'я відповідача порушувалося з 2010 року, коли сторони перебували у шлюбі.

Апеляційний суд необґрунтовано зазначив про відсутність заяви відповідача про застосування позовної давності, оскільки законом не встановлено вимог до її форми, тому така заява може бути подана як письмово, так і усно.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що у період з 08 лютого 2011 року по 17 травня 2012 року земельна ділянка, одержана у власність одним із подружжям із земель державної або комунальної власності, є спільною сумісною власністю подружжя, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про віднесення спірної земельної ділянки до спільної власності сторін у справі.

Про порушення свого права позивач дізналася 04 травня 2016 року, коли ОСОБА_4 не з'явився у вказані у листі місце та час для обговорення питання про реєстрацію позивачем права власності Ѕ частини спірної земельної ділянки з метою її відчуження сину сторін, що підтверджується довідкою від 29 червня 2016 року, виданою Волинською дирекцією Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», у якій зазначено ім'я ОСОБА_4 та зазначеного його адресу.

Відповідно до ухвали апеляційного суду відповідачем не було подано заяву про застосування позовної давності, оскільки така заява відсутня у матеріалах справи, що свідчить про законне та обґрунтоване судове рішення апеляційного суду.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 частково.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 21 жовтня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 червня 2016 року розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 03 липня 2012 року (а. с. 6).

Спірна земельна ділянка площею 0,1013 га у с. Кульчин, Ківерцівського району, Волинської області набута відповідачем ОСОБА_4 у власність (Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 15 квітня 2011 року, виданий на підставі рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 11 січня 2011 року № 4/33), тобто у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та на час дії частини п'ятої статті 61 СК України у редакції, відповідно до якої земельна ділянка, набута одним із подружжя внаслідок приватизації належить до об'єктів спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої, другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини п'ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766- VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п'яту статті 61 СК України виключено.

Отже, з урахуваннямзмін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.

У період з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частинами першою, другою статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із статтею 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, в тому числі подружжя.

Оскільки згідно із частиною першою статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, суд не взяв до уваги доводи сторони відповідача про те, що останній набув право власності на землю до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружя" від 11 січня 2011 року № 2913- VI.

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка набута сторонами за час перебування в шлюбі, і є спільною сумісною власністю подружжя, частки у спільній сумісній власності є рівними, суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1013 га, яка розташована у с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи касаційної скарги про безпідставність зазначення апеляційним судом про відсутність заяви відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно достатті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові.

Згідно зі статтею 31 ЦПК України 2004 року сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального закону.

Із диску аудіозапису судових засідань встановлено, що представник відповідача під час розгляду справи у суді першої інстанції 20 травня 2016 року (10:01:41)усно заявила про застосування позовної давності, про що також зазначено у рішенні суду першої інстанції.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Однак суд першої інстанції належним чином не з'ясував, коли позивачу стало відомо про порушення її права власності, обмежившись лише зазначенням у рішенні про відсутність підстав застосування позовної давності, оскільки будівництво житлового будинку було відповідачем розпочате у 2013 році, із замовленням на виготовлення передпроектної документації на житловий будинок відповідач звернувся до архітектурно-планувального бюро Ківерцівського району 05 жовтня 2012 року, тобто після розірвання шлюбу.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням позивача про те, що вона дізналася про порушення свого права власності 04 травня 2016 року, коли ОСОБА_4 не з'явився у вказані у листі місце та час для обговорення питання про реєстрацію позивачем права власності Ѕ частини спірної земельної ділянки з метою її відчуження сину сторін, що підтверджується довідкою від 29 червня 2016 року, виданою Волинською дирекцією Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», у якій зазначено ім'я ОСОБА_4 та зазначеного його адресу.

Суд також не дав належну оцінку запереченням відповідача стосовно вказаних пояснень позивача та не виклав у судовому рішенні відповідні мотиви.

Апеляційний суд не перевірив в цій частині доводи апеляційної скарги, оскільки виходив з відсутності заяви про застосування позовної давності.

У порушення вимог статей 57-60, 137, 177, 179, 185, 212-215, 303 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) суди не дослідили належним чином подані позивачем докази, не встановили, коли позивач дізналася або могла дізнатися про порушення належного їй права власності, тому дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

Оскільки встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції, а суд першої інстанції належним чином не встановив фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не врахував зазначених норм матеріального права, а апеляційний суд не усунув належним чином та не перевірив доводи апеляційної скарги, ухвалені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими.

При новому розгляді справи суду необхідно дослідити наявні у справі докази в їх сукупності, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 23 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик