АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 640/6630/15-ц Головуючий суддя І інстанції Чередник В. Є.
Провадження № 22-ц/790/2530/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Піддубного Р.М.,

суддів: Маміної О.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу № 640/6630/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, з апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року у складі судді Чередник В.Є.,-

встановив:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 20 грудня 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір оренди, відповідно до умов якого він прийняв у строкове користування нежитлові приміщення 1-го поверху № 29, 29-а, 31, 31-а, 32 загальною площею 124,5 кв.м., в будинку № 3 по вул. Пушкінській в м. Харкові. Того ж дня між сторонами було укладено договір оренди квартири № 5 у вищевказаному будинку на строк до 20 листопада 2017 року. Відповідачем ОСОБА_2 було надано згоду на реконструкцію орендованих приміщень шляхом об'єднання двох поверхів та створення єдиного приміщення. Посилаючись на те, що ним було витрачено на реконструкцію нежитлових приміщень 300 000 грн., що дорівнює вартості 1/3 частини орендованих приміщень, але відповідачем було предявлено вимогу про розірвання договорів оренди, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/3 частину нежитлових приміщень в літ "А-6" 1-го поверху № 29б, 29, 31, 31б, 31в, 31г, 32, 2- го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, загальною площею 340,8 кв.м., що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська № 3.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, мотивуючи який зазначила, що на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/9187/14-ц від 23 липня 2014 року їй на праві власності належать нежитлові приміщення 1-го поверху № 29, 29-а, 31, 31-а, 32 в літ. "А-6", загальною площею 124,5 кв.м., які розташовані в будинку № 3 по вул. Пушкінській в м. Харкові.

На підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, вона набула право власності на квартиру № 5 у вищевказаному будинку.

Посилаючись на те, що відповідачем без її згоди було здійснено реконструкцію вищезазначених орендованих приміщень, які належать їй на праві власності, шляхом об'єднання першого та другого поверхів та здійснення внутрішнього переобладнання, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на самовільно реконструйовані нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 3, літ «А-6»: 1 поверх приміщення 296 - 2.7 кв.м., 29 - 35,1 кв.м., 31- 4,2 кв.м., 31б - 3,6 кв. м, 31в - 1,6 кв.м., 31г - 3,0 кв. м, 32 - 74.1 кв.м., разом по фрагменту першого поверху 124,3 кв.м; 2 поверх приміщення: 5-1 - 141.6 кв.м., 5-2 - 7,7 кв.м, 5-3 - 14,0 кв.м., 5-4 - 47,9 кв.м, 5-5 - 5,3 кв.м., разом по фрагменту 2-го поверху 216,5 кв. м., загальною площею 340,8 кв.м.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно реконструйовані нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська 3, літ. «А-6», 1 поверх приміщення: 29б - 2.7 кв.м. 29 - 35,1 кв.м, 31- 4,2 кв.м, 31б - 3,6 кв. м, 31в - 1,6 кв.м, 31г - 3,0 кв. м, 32 - 74.1 кв.м., разом по фрагменту першого поверху 124,3 кв.м; 2 поверх приміщення: 5-1 - 141.6 кв.м., 5-2 - 7,7 кв.м, 5-3 - 14,0 кв.м, 5-4 - 47,9 кв.м., 5-5 - 5,3 кв.м., разом по фрагменту 2-го поверху 216,5 кв. м., загальною площею 340,8 кв.м.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування скарги зазначено, що реконструкцію спірних приміщень здійснено самочинно, оскільки відсутні будь-які дозвільні документи, передумовою для виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є прийняття такого нерухомого майна в експлуатацію. Оскільки компетентним органом таке рішення не приймалось відсутні підстави для задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/9187/14-ц від 23 липня 2014 року ОСОБА_2 належить на праві власності нежитлові приміщення 1-го поверху № 29, 29-а, 31, 31-а, 32 в літ. "А-6", загальною площею 124,5 кв.м., які розташовані в будинку № 3 по вул. Пушкінській в м. Харкові.

На підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_2 також є власником квартири № 5 у вищевказаному будинку.

У вказаних приміщеннях було здійснено реконструкцію та переобладнання шляхом об'єднання першого та другого поверхів, внутрішнього переобладнання, внаслідок чого утворено новий обєкт нерухомості.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності передбачених статями 331, 392 ЦК України правових та фактичних підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно.

Проте погодитись з таким висновком не можна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Згідно з розясненнями, які містяться в п.п. 9, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). У звязку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів визначається постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Органом, який уповноважений на виконання дозвільних, реєстраційних функцій та здійснення контролю і нагляду у сфері будівництва, відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого Указом Президента України № 439/2011 від 08 квітня 2011 року та Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 553 від 23 травня 2011 року, є Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував, та встановивши, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом, оскільки здійснено без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації, без отримання дозволу на будівництво, та за відсутності доказів відмови компетентного органу у прийнятті закінченого будівництвом обєкту в експлуатацію, дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на обєкти самочинного будівництва.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга Харківської міської ради підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради підлягають стягненню судові витрати, повязані зі сплатою судового збору, у розмірі 5481 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на самовільно реконструйовані нежитлові приміщення відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1) на користь Харківської міської ради судовий збір у розмірі 5481 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 травня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді О.В. Маміна

ОСОБА_4