Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 641/12249/13-ц

провадження № 61-10016св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова, ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 04 листопада 2014 року в складі колегії суддів Довгаль А. П., Коваленко І. П., Коровіна С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» у Комінтернівському районі

м. Харкова (далі - ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус») про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 14 лютого 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитний ліміт на кредитну картку в розмірі 5 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній відповідає перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов'язань у межах 200 грн. Оскільки позичальник порушив умови кредитного договору, у нього утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 31 липня 2013 року становить 26 129,64 грн.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі

26 129,64 грн; стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» заборгованість у розмірі 200 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 березня 2014 року (в складі судді Ященко С. О.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що строк дії кредитного договору визначено строком дії картки (лютий 2009 року), а з цим позовом банк звернувся 07 листопада 2013 року, тобто пропустив строк позовної давності, про застосування якого було заявлено позивачем у суді першої інстанції.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 26 129,64 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» та ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 200 грн. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 263,30 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальником порушено умови кредитного договору, тому виникла заборгованість, яка має бути відшкодована на користь банка. Позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки умовами кредитного договору передбачено, що строк його дії - до повного виконання умов цього договору.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивача не було повідомлено про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тобто позбавлено права на подання доказів та висловлення міркування щодо обставин справи та поданих позивачем доказів. Позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки право на звернення до суду з цим позовом у нього виникло у лютому 2009 року, проте до суду він звернувся лише 07 листопада 2013 року, тобто поза межами строку, визначеного статтею 257 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суд не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Суди встановили, що 14 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитний ліміт на кредитну картку в розмірі 5 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» укладеного договір поруки, відповідно до умов якого останній відповідає перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов'язань у межах 200 грн.

Оскільки позичальник порушив умови кредитного договору, у нього утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 31 липня 2013 року становить 26 129,64 грн.

Відповідно до частини першої статті 251 та частини першої статті 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Отже, умови кредитного договору про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не означають установлення строку дії цього договору в розумінні статті 251 ЦК України.

Таким чином, конкретний строк дії договору сторонами не встановлено.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач на виконання умов кредитного договору видав ОСОБА_2 кредитну картку зі строком дії три роки (до 14 лютого 2009 року).

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості останній платіж на виконання умов кредитного договору відповідач здійснив 25 вересня 2008 року в розмірі 245 грн.

Позивач вказані обставини належними та допустимими доказами не спростував.

Крім того, не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів отримання позичальником нових кредитних карток щорічно, як вказує позивач в апеляційній скарзі, що свідчило б про автоматичне продовження кредитного договору на новий строк.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки відповідач допустив порушення виконання зобов'язання, банк мав право на стягнення вказаної у розрахунку суми боргу.

Разом з тим, відповідач в суді першої інстанції заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14.

Встановлено, що рішенням Новозаводського районного суду Харківської області від 28 жовтня 2009 року, яке набрало законної сили 08 листопада 2009 року, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 785,49 грн.

Позивач не зазначив про наявність доказів невиконання вказаного рішення суду від 28 жовтня 2009 року ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі та до матеріалів справи їх не додав.

Оскільки відповідач здійснив останній платіж 25 вересня 2008 року, строк дії картки закінчився 14 лютого 2009 року, докази невиконання попереднього рішення суду від 28 жовтня 2009 року не встановлені, а позов подано 07 листопада 2013 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Апеляційний суд, задовольняючи позов, не встановив інших обставин справи, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, не зазначив, якими належними та допустимими доказами підтверджено позовні вимоги, неправильно встановив строк дії договору та строк виконання зобов'язання, отже, безпідставно скасував законне рішення місцевого суду.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не повідомив ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема повідомленнями про вручення рекомендованого поштового відправлення (а. с. 109, 130, 139, 140, 142) та розпискою про повідомлення про судове засідання (а. с. 116).

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 04 листопада 2014 року скасувати, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова

від 31 березня 2014 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик