Справа № 369/6173/17 Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/1542/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 24 24.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 травня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача ОСОБА_1, суддів Верланова С.М., Голуб С.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування», третя особа ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат і трьох процентів річних, -

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який мотивувала тим, що 10 червня 2014 року на автодорозі між с.Крюківщина і с.Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області сталася ДТП за участю належного їй автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3

Вказувала, що на місці події працівники поліції склали протокол про адміністративне правопорушення серії АВ 2 № 851602 на водія ОСОБА_4 за ст.124 КУпАП, однак постановою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2015 року справа про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП закрита за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення. Дане рішення постановою Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2015 року залишено без змін. Висновком судової експертизи № 8760/16021/14-52 від 28 листопада 2014 року, проведеної у справі про адміністративне правопорушення, встановлено, що ОСОБА_4 не мав технічної можливості уникнути зіткнення транспортних засобів та діяв згідно вимог ПДР, в той час, як така можливість існувала у водія ОСОБА_3 за умови виконання ним вимог п.п.1.2,10.1 і 14.3 ПДР. Вважає, що висновком експертизи встановлено як причинно-наслідковий зв'язок між діями водія ОСОБА_3 і скоєнням ДТП, так і його вину щодо завдання матеріальної шкоди власнику автомобіля «Suzuki SX 4». Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 433/14 від 14 липня 2014 року розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Suzuki SX 4» складає 101045,85 грн.

Відповідальність заподіювача шкоди водія «Honda Accord» застрахована у ОСОБА_5 «СК «Арсенал Страхування» в межах 50000 грн. згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/6279532 від 15 серпня 2013 року. Вона як власник автомобіля «Suzuki SX 4» подала 24 квітня 2015 року відповідачу по справі заяву про виплату страхового відшкодування разом з копіями необхідних документів, однак відповідач 19 червня 2015 року відмовив у виплаті страхового відшкодування, мотивуючи відсутністю для цього правових підстав, зокрема доказів вини водія ОСОБА_3 , встановлених постановою суду.

Посилаючись на безпідставну відмову відповідача у проведенні виплати, просила суд стягнути із відповідача на її користь 50000 грн. страхового відшкодування, пеню у розмірі 37424,65 грн., три проценти річних у розмірі 2955 грн., інфляційні втрати у розмірі 10255 грн. та судовий збір у розмірі 1006,35 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивоване відсутністю передбачених законом підстав для стягнення на користь позивачки страхового відшкодування.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд помилково застосував до спірних правовідносин ст.1166 ЦК України та не застосував ст.1188 ЦК України, залишивши поза увагою, що позивачка не є володільцем джерела підвищеної небезпеки і не керувала ним під час ДТП. Оскільки майнову шкоду їй як власнику автомобіля «Suzuki SX 4» було завдано спільно двома володільцями джерел підвищеної небезпеки, то дана шкода має відшкодовуватися незалежно від їх вини на підставі ч.2 ст.1188 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_5 «Страхова компанія «Арсенал страхування» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2, а доводи її апеляційної скарги є безпідставними і бездоказовими, не грунтуються на вимогах закону та не спростовують висновків суду щодо відмови у позові.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 100634,65 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відмова ОСОБА_5 «СК «Арсенал страхування» у виплаті страхового відшкодування позивачці ОСОБА_2 є правомірною. При цьому суд виходив із відсутності належних і допустимих доказів вини у діях водія ОСОБА_3, відповідальність якого була застрахована за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобіву відповідача ОСОБА_5 «СК «Арсенал страхування».

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1166 ЦК України шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За положеннями ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку, якщо ця особа не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або з умислу потерпілого.

Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, за наявності вини.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Спірні правовідносини врегульовані спеціальним Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України (преамбула Закону).

Згідно ст.6 вказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Згідно п.22.1. ст.22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Згідно п.32.1. цього Закону відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 10 червня 2014 року на автодорозі між селами Крюківщина і Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області сталася ДТП за участю належного позивачці автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

В цей же день за результатами огляду та оформлення матеріалів ДТП працівники поліції склали протокол про адміністративне правопорушення серії АВ 2 № 851602 у відношенні водія ОСОБА_4 за ст.124 КУпАП у звязку із порушенням ним Правил дорожнього руху п.п.2.3 «б», п.13.1 що потягло ДТП.

Постановою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2015 року, залишеною без змін постановою судді Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2015 року, справа про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП закрита за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою встановлено, що ОСОБА_4 Правил дорожнього руху п.п.2.3 «б», п.13.1 не порушував, відповідно до п.12.3 ПДР ним було застосоване екстрене гальмування , але уникнути зіткнення йому не вдалося.

Також, судом встановлено, що постановою судді Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року скасована постанова судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року у справі про адміністративне правопорушення у відношенні іншого учасника ДТП - ОСОБА_3 за ст.124 КУпАП, а провадження усправі закрите за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою апеляційної інстанції встановлена відсутність належних доказів, які б указували на наявність у діях ОСОБА_3 порушення Правил дорожнього руху і відповідно наявність складу адміністративного правопорушення. Закриваючи провадження у справі, суддя апеляційної інстанції в тому числі дав оцінку висновку автотехнічної експертизи № 8760/16021/14-52 від 28 листопада 2014 року, вказавши, що він є суперечливим та грунтується на припущеннях, зокрема з висновку вбачається, що його формування в категоричній формі потребує уточнення комплексу вихідних даних, у тому числі щодо взаємного розташування автомобілів в момент виникнення небезпеки для руху, які у справі відсутні. Крім того, висновок не містить обєктивних даних на підставі чого експерт вважає, що зіткнення сталося саме на боці зустрічного руху.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, преюдиційні факти це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

За таких обставин, з огляду на наявність постанови суду про закриття провадження усправі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_3 за ст.124 КУпАП, якою встановлено факт відсутності порушення ним Правил дорожнього руху під час ДТП, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованих висновків про відсутність винни в його діях як підстави відповідальності за завдання шкоди і вірно відмовив у забоволенні позову до страховика.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.1188 ЦК України з огляду на те, що позивачка не є володільцем джерела підвищеної небезпеки і не керувала ним під час ДТП, а відтак, оскільки майнову шкоду їй як власнику автомобіля «Suzuki SX 4» було завдано спільно діями двох володільців джерел підвищеної небезпекиОСОБА_4 і ОСОБА_3, то дана шкода має відшкодовуватися незалежно від їх вини на підставі ч.2 ст.1188 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що законодавець визначив умовами відповідальності за завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоду, загальні підстави відшкодування шкоди, встановлені у ст.1166 ЦК України, зокрема наявність вини.

При цьому ч.2 ст.1188 ЦК передбачає випадок відшкодування шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини осіб, що її спільно завдали. Проте, в даній нормі йдеться про заподіяння шкоди іншим особам, під якими слід розуміти осіб, відмінних від володільців чи власників джерел підвищеної небезпеки, які приймали участь у ДТП і діями яких було завдано шкоди, зокрема до таких осіб належать пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погонщики тварин тощо.

Аналогічні розяснення містить п.8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року, згідно якого суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобовязані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (ч.2 ст.1188 ЦК).

Крім того, така ж правова позиція про те, що поняття «інші особи», вжите у ч.2 ст.1188 ЦК, не стосується власників або володільців транспортного засобу, викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13.

Скаржниця ОСОБА_2 помилково ототожнює себе з іншою особою, якій завдано шкоду, в розумінні ч.2 ст.1188 ЦК, що не відповідає дійсності, бо вона є власником джерела підвищеної небезпеки, яке приймало участь у ДТП, і яка за власною ініціативою передала автомобіль у володіння ОСОБА_4 і не відноситься до інших осіб, про яких йдеться у ч.2 ст.1188 ЦК.

Отже, ч.2 ст.1188 ЦК, на яку посилається скаржниця, не регулює спірних правовідносин у справі.

Інших доводів щодо незаконності рішення суду апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: