Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Губар В.С., Онищенко О.І.,

за участю секретарів судового засідання: Шапко В.М.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач: ОСОБА_3;

третя особа: ОСОБА_4, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Бондарь Микола Костянтинович;

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_4;

оскаржується рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_4, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Бондаря Миколи Костянтиновича, про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним,

прізвище судді: Логвіна Т.В.; місце та час ухвалення рішення: м. Чернігів, 14 год. 40 хв.; дата складання повного тексту рішення 11 лютого 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину зазначеної квартири та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 24 грудня 1983 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_6, від цього шлюбу народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В період шлюбу, а саме 06.05.1997 року, за спільні сімейні кошти позивач з ОСОБА_6 придбали квартиру АДРЕСА_1, де позивач мешкає і зареєстрований з часу придбання квартири і до теперішнього часу. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано 21.04.2003 року.

Зазначав, що у ІНФОРМАЦІЯ_2 колишня дружина позивача ОСОБА_6 померла. Після смерті ОСОБА_6 спадщину за заповітом прийняв її син ОСОБА_3 та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 від 04 січня 2013 року.

В подальшому, відповідно до свідоцтва від 22.06.2017 року, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф'євою О.М., було посвідчено, що власником вказаної квартири є ОСОБА_4 в результаті придбання цього майна з прилюдних торгів.

Вважаючи своє право власності на спірну квартиру порушеним, позивач просив його відновити у судовому порядку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2018 року позов задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_1, що придбана 06.05.1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 спільною сумісною власністю подружжя; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 січня 2013 року, посвідчене приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем Миколою Костянтиновичем, реєстровий № 5, згідно якого ОСОБА_3 став власником квартири АДРЕСА_1 за заповітом після смерті ОСОБА_6, недійсним. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги було зазначено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1, яка була придбана ОСОБА_4 з публічних торгів за ринковою ціною відповідно до процедури, прописаної «Порядком реалізації арештованого майна» від 29.09.2016 «2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за № 1301/29431, у відповідності до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», при цьому набуття зазначеного майна у власність відповідає принципу добросовісності набувача.

Задовольнивши позов про визнання права власності за позивачем на ? частину квартири, суд першої інстанції без залучення його до участі у справі в якості відповідача, позбавив без законних підстав права власності на частину майна, в порушення ст.41 Конституції України, ст.3, 316, 317 ЦК України. Визнанням окрім зазначеного вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6, суперечить, на думку апелянта, п. 4 ст. 25, п. 11. ч.1ст. 346 ЦК України, оскільки за померлою особою у позовному провадженні не може бути визнано жодного права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без зміни, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, справедливим і тому воно не підлягає скасуванню. Зазначав, що оскільки він з часу придбання спірного майна та дотепер мешкає в квартирі та має право на 1/2 частини спірної квартири так, як вона була придбана в період шлюбу за спільні сумісні кошти сімейного бюджету.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, в грудні 1983 року позивач та нині покійна ОСОБА_6 уклали шлюб. В період шлюбу, а саме, 06.05.1997 року ОСОБА_6 було придбано квартиру АДРЕСА_1. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано 21.04.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу ( а.с. 9), однак за життя ОСОБА_6 жодних вимог щодо визнання за ним права власності на ? частину придбаної квартири позивачем заявлено не було.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

Встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 січня 2013 року, відповідач ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6, яка складається з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва від 22.06.2017 року, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф'євою О.М., було посвідчено, що власником вказаної квартири є ОСОБА_4 в результаті придбання цього майна з прилюдних торгів. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав, право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру в цілому було зареєстровано 22 червня 2017 року, що відповідає положенням ч.4 ст. 334 ЦК України (а.с.15).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи квартиру АДРЕСА_1, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 спільною сумісною власністю подружжя, визнаючи одночасно за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у спільному шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, тому при поділі майна, частки сторін в цій квартирі є рівними.

З наведеними судовими висновками не погоджується апеляційний суд, з огляду на наступне.

За змістом ст.22 КпШС України, яким було врегульовано майнові права та обов»язки подружжя, на час придбання спірної квартири, ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно вимог ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Положеннями ст.28, 29 КпШС України було встановлено, що у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю

подружжя, їх частки визнаються рівними, при цьому, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю

розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної

давності.

Аналогічні положення містяться у ст. 70, 72 СК України, із зазначенням про те, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Застосування саме в такому порядку позовної давності до майнових прав та обов»язків подружжя, встановлено КпШС України та СК України, одночасно ст. 8 СК України, ст.8 ЦК України передбачено, що застосування Цивільного Кодексу до сімейних правовідносин можливе лише в тому випадку, якщо правовідносини не врегульовано сімейним законодавством.

Судом першої інстанції було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, втім, знаючи про зазначені обставини, а також про те, що право власності на квартиру в цілому було оформлене саме на неї, а відповідно, після її смерті відійшло до іншої особи, позивач до 2017 року з позовом про визнання права власності на частину квартири не звертався, пропустивши трьохрічний строк позовної давності, встановлений сімейним законодавством України. Його посилання на те, що дотепер проживає у спірній квартирі, а тому строк позовної давності пропущено не було, не ґрунтується на законі, адже сімейним законодавством передбачено, що позовна давність щодо майна подружжя обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Визнавши у позовному провадженні квартиру АДРЕСА_1, що придбана 06.05.1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 спільною сумісною власністю подружжя та одночасно за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаної квартири, судом першої інстанції, в порушення положень ст.. 24, 25 ЦК України, ст.. 46-48 ЦПК України, постановлено рішення щодо особи ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та не могла бути стороною у даній справі. Одночасне визнання майна спільною сумісною власністю та частковою свідчить про суперечливість судового рішення, що є порушенням приписів ст.. 263 ЦПК України.

Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 січня 2013 року на ім'я ОСОБА_3, посвідчене приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем М.К., судом не було мотивовано, всупереч ст.. 263-265 ЦПК України, в чому полягають підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 січня 2013 року на ім'я ОСОБА_3 в цілому, з огляду на те, що позивач претендував лише на ? частину спірної квартири, визнаючи ту обставину, що ОСОБА_3 мав право успадкувати майно після смерті матері згідно її заповіту.

Задовольнивши позов про визнання права власності за позивачем на ? частину квартири, судом першої інстанції не було враховано, що з 22 червня 2017 року власником спірної квартири є ОСОБА_4, що за матеріалами справи підтверджено Свідоцтвом від 22.06.2017 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.а. 14,15), а тому без залучення вказаної особи до участі у справі в якості відповідача, позовні вимоги щодо спірного майна фактично було пред'явлено до неналежного відповідача та задоволено судом, в порушення ст.41 Конституції України, ст.3, 316, 317 ЦК України, законного власника без належних правових підстав позбавлено права власності на частину майна.

Згідно з положеннями Конституції України, частин 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зазначена обставина не була врахована при ухвалені судового рішення, відтак, рішення суду першої інстанції щодо задоволення позову не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, а також доказах, наявних в матеріалах справи, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні з апеляційною скаргою, в сумі 1920 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину вказаної квартири та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 січня 2013 року, виданого на прізвище ОСОБА_3, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні з апеляційною скаргою, в сумі 1920 ( одна тисяча дев'ятсот двадцять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді: