Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа №331/2465/17

провадження №61-15925св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І.М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Жовтневого районного суду

м. Запоріжжя від 09 жовтня 2017 року у складі судді Жукової О. Є. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 13 травня 1971 року по 04 вересня

1992 року він проходив військову службу в Збройних силах, у тому числі на території Демократичної Республіки Афганістан. Під час проходження військової служби в нього розвинувся ряд захворювань, стан його здоров'я погіршився. За висновками Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) йому була встановлена II група інвалідності.

Позивач зазначив, що у зв'язку із погіршенням стану здоров'я, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт. Значна частина грошових коштів витрачається на придбання ліків , порушені його звичайні життєві зв'язки.

У зв'язку із наведеним, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача

320 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1

30 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 установлена друга група інвалідності, що є наслідком захворювань, які він отримав під час проходження військової служби, тому, на підставі статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статей 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування завданої моральної шкоди, яку має відшкодувати Міністерство оборони України, як уповноважений орган державного управління, оскільки статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Апеляційний суд зазначив, що оскільки на час прийняття 20 грудня 1991 року Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, а відтак, має право на відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року, Міністерство оборони України просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач проходив військову службу у Радянській армії з 1971 року, відповідно до медичних документів всі захворювання він отримав до 1991 року та після 2014 року. За 9 місяців служби в Збройних Силах України з 06 грудня 1991 року, дня створення Збройних Сил України, до 04 вересня 1992 року, дати звільнення позивача, останній захворювань не отримував. У направленні МСЕК зазначено про захворювання позивач лише в 1985 році та 1990 році.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що покладаючи на Міністерство оборони України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди позивачу, суд не врахував, що матеріали справи не містять доказів вини саме Міністерства оборони України, доказів факту заподіяння шкоди , а так саме її розміру.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до касаційного суду не направив.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Суд установив, що в період з 13 травня 1971 року по 04 вересня 1992 року ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних силах.

Висновком МСЕК від 10 грудня 1992 року ОСОБА_1 встановлено 80 % втрати професійної працездатності.

Висновком МСЕК від 07 березня 1996 року ОСОБА_1 повторно встановлена друга група інвалідності, та визначено, що причиною інвалідності є захворювання, отримане в період проходження військової служби.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 отримав захворювання, які стали підставою для встановлення йому другої групи інвалідності в період проходження військової служби, у тому числі на території Демократичної Республіки Афганістан. Через наявність таких захворювань позивач неодноразово проходив курси лікування. На час прийняття 20 грудня

1991 року Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, а відтак, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів військової служби.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.

За положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.

Також, окрім Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до статті 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Проте наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Обов'язок відшкодування не може бути покладений на визначеного позивачем відповідача.

Отже, покладаючи на Міністерство оборони України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди позивачу за наслідком захворювань, які він отримав під час проходження військової служби, суд не встановив наявності причинно-наслідкового зв'язку між виконанням позивачем обов'язків військової служби та його наслідками, у тому числі і у заподіянні позивачеві моральної шкоди.

Посилання суду на постанову Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14 на підтвердження правильності позиції у цій справі є безпідставним, оскільки Верховний Суд України у своїй постанові вказав про наявність підстав для покладення на Міністерство оборони України обов'язку відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час (як джерела підвищеної небезпеки, яке перебуває у віданні міністерства), та шкоду, яку було заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Тобто, судами у справі № 3-86гс14 було встановлено протиправність дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, чого при розгляді справи, рішення в якій оскаржуються, встановлено не було.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалене апеляцінйим судом рішення в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу Міністерства оборони України,скасовано ухвалені в справі судові рішення та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати віднести за рахунок держави.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик