АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/825/18Головуючий по 1 інстанції Бащенко С.М.
Категорія: 5 Доповідач в апеляційній інстанції Сіренко Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2018 року

м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Ювшина В.І.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5;

відповідач - Виконавчий комітет Черкаської міської ради;

третя особа - ОСОБА_6;

представник третьої особи - ОСОБА_7

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 6 листопада 2007 року у складі судді Бащенка С.М.,-:

в с т а н о в и в :

У серпні 2007 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності відповідно свідоцтва на право власності від 1 серпня 1973 року №1 - 7913 на 1/2 частину домоволодіння та 1/6 частину домоволодіння на підставі свідоцтва на спадщину від 1 серпня 1973 року №1-7915 і 1/6 частини домоволодіння на підставі договору дарування від 5 січня 1989 року №2-66 належить домоволодіння по АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 1 серпня 1973 року №1-7915 належить 1/6 частини цього ж домоволодіння.

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 12 червня 2007 року № 933 вона і ОСОБА_6 є власниками земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 609 кв.м. По фактичному користуванню площа земельної ділянки складає 600 кв.м. Позивачкою без відповідного дозволу було добудовано приміщення гаражів літ. «Е» та «З», приміщення сараїв літ. «И», «К», «Л», «д».

Просила суд визнати за нею право власності на добудовані приміщення гаражів літ. «Е» та «З», приміщення сараїв літ. «И», «К», «Л», «д», що знаходяться на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 6 листопада 2007 року позов задоволено.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що Управління містобудування та архітектури міськвиконкому не заперечувало проти визнання за позивачем права власності на вище наведені приміщення та з відсутності доказів порушення будь-чиїх інтересів у зв'язку з визнанням права власності.

У квітні 2018 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 скерував до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 6 листопада 2007 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на гараж літ. «Е» по АДРЕСА_1. Просив залучити ОСОБА_8 як третю особу, оскільки на даний час вона є співвласником домоволодіння по АДРЕСА_1.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 згідно із довідкою ЧООБТІ від 23 липня 2007 року належить в частках ОСОБА_5 - 1/2 на підставі свідоцтва про право власності від 1 серпня 1973 року №1-7913, 1/6 - на підставі свідоцтва на спадщину від 1 серпня 1973 року № 1-7915, 1/6 - на підставі договору дарування від 5 січня 198 року № 2-66, ОСОБА_6 - 1/6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 1 серпня 1973 року 973 № 1-7915;

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 12 червня 2007 року № 33 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є власниками земельної ділянки площею 609,0 кв.м, в спільній частковій власності, по АДРЕСА_1 по фактичному користуванню загальна площа ділянки складає 600 кв.м.

Звертаючись із даним позовом позивач ОСОБА_5 зазначила, що вона без відповідного дозволу по АДРЕСА_1 побудувала гаражі літ. «Е», «З», сараї літ. «И», «К», «Л», «д».

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 22 Закону України "Про основи містобудування" забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво об'єктів містобудування, перебудову або знесення будинків та споруд.

Статтею 18 Закону України "Про основи містобудування" в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до ст. 30-1 Закону України "Про планування і забудову територій" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до закону.

До 1 січня 2009 року був чинним Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року N 1243, яким визначалися основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва; з 1 січня 2009 року механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів встановлено Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 року N 923.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Статтею 376 ЦК України також визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Отже, законом встановлена презумпція порушення прав інших осіб та наявність істотних порушень будівельних норм при самочинному будівництві, які мають бути спростовані при судовому розгляді в разі визнання права власності на самочинну забудову.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про основи містобудування" спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З огляду на вказане, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

При цьому особи, які володіють майновими правами щодо предмета позову або щодо земельної ділянки, на якій здійснюється самочинне будівництво, мають бути залучені до справи як відповідачі або співвідповідачі.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, ухвалив рішення, яким вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_6 у той час, як останній не був залучений до участі у справі відповідачем або співвідповідачем та розглянув справу у його відсутність, як третьої особи, без належного повідомлення про час і місце розгляду справи, оскільки будь-яких даних з цього приводу матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вбачає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин, правовою нормою, що підлягає застосуванню, не визначився із колом відповідачів, не звернув уваги на наведене та дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, які були заявлені позивачкою до Виконавчого комітету Черкаської міської ради.

Вищенаведені обставини справи в їх об'єктивній сукупності дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що у відповідності до ч.2 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення і прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 6 листопада 2007 року у даній справі - скасувати.

Прийняти нову постанову.

ОСОБА_5 в позові до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_6 про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно - відмовити.

Постанова набирає законної сили з часу проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Повний текст постанови складений 25 травня 2018 року.

Судді: Н.І.Гончар

Ю.В.Сіренко

В.І.Ювшин