Справа № 464/5848/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/4855/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору доручення, договору доручення у цілому та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (а.с.1-2), в якому, з урахуванням уточненої заяви від 15.02.2017 року (а.с.132), просив визнати недійсним пункт 2.2. договору доручення від 21.05.2014 року, укладеного між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, визнати недійсним цей договір в цілому, стягнути грошові кошти в сумі 175329 грн., як такі, що безпідставно набуті відповідачем, пеню в розмірі 3992241 грн. 33 коп. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 21.05.2014 між ним та відповідачем укладено договір доручення, предметом якого було укладення відповідачем від його (позивача) імені договору про участь у фонді фінансування будівництва для купівлі квартири. Зі своєї сторони, позивач на виконання умов цього договору доручення сплатив відповідачу попередню оплату в сумі 175329 грн., проте, відповідач жодних дій на виконання умов договору не вчинив, чим порушив його права, як споживача послуг, а тому 20.07.2016 року він (позивач) відмовився від цього договору. Позивач вважає, що відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», за невиконання умов договору відповідач повинен сплатити пеню (3% вартості роботи (послуги)) за період з 21 червня по 19 липня 2016 року в розмірі 3992241 грн. 33 коп. Крім цього, позивач вважає, що договір доручення від імені відповідача підписано не уповноваженою на це особою - ОСОБА_5, умови пункту 2.2 договору доручення є несправедливими й такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, порушення принципу рівності сторін договору, ціну вказаного договору визначено неналежним чином, вона є завищеною, такою, що не відповідає принципу розумності і рівню справедливих цін для договорів даного виду, документи, які підтверджують виконання договору, своєчасно не передано споживачу.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13.06.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт вважає, що суд не дав належної правової оцінки довіреності, виданої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 на представництво його інтересів ОСОБА_5, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_5 не мала повноважень на представництво інтересів ОСОБА_4 перед фізичними особами та на укладення від імені нього будь-яких договорів з фізичними особами, в тому числі й оспорюваного договору доручення. Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази наступного схвалення ОСОБА_6 оспорюваного договору доручення, а тому суд не повинен був брати до уваги докази, подані на підтвердження нібито виконання умов оспорюваного договору доручення ОСОБА_5 та ОСОБА_7, оскільки такі є неналежними доказами. Крім того, зазначає, що для виконання відповідачем пункту 1 договору доручення, він (позивач) повинен був видати відповідачу довіреність, однак, відповідач до нього за видачею довіреності не звертався, що також, на думку апелянта, підтверджує факт не виконання відповідачем умов оспорюваного договору. Також зазначає, що ним особисто було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва, проведено розрахунки з Управителем цього фонду для отримання у власність закріпленого за ним об'єкта інвестування та отримано особисто усі підтверджуючі про це документи, а 23.03.2016 року між ним та Забудовником підписано акт приймання-передачі квартири про набуття у власність об'єкта інвестування, а тому вважає висновки суду про виконання відповідачем через своїх представників умов оспорюваного договору доручення помилковими. Помилковим вважає апелянт й висновок суду про те, що результатом виконання оспорюваного договору доручення - є набуття позивачем у власність квартири, як закріпленого за ним об'єкта інвестування, оскільки предметом договору доручення не є вчинення дій, спрямованих на набуття права власності, а вчинення дій, спрямованих на набуття позивачем участі у фонді фінансування будівництва. Звертає увагу на те, що відповідачем жодних дій, спрямованих на виконання оспорюваного договору доручення вчинено не було, а набуття права власності на квартиру відбулось в результаті принципово інших правовідносин - відносин участі позивача у фонді фінансування будівництва. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його вимоги про визнання п.2.2 договору доручення недійсним та стягненні коштів, які він вніс як попередню оплату, оскільки п.1.3 договору надає можливість повіреному (відповідачу) не виконувати ті повноваження довірителя (позивача), які останній виконав самостійно (що й мало місце в даному випадку), а тому положення пункту 2.2 договору, в якому йдеться про оплату саме за виконання доручення, не передбачає відповідного зменшення плати, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і є несправедливими, а тому відповідно до ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі положення договору можуть бути визнані недійсними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Частиною першою статті 1002 ЦК України передбачено, що повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіренності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ст.1005 ЦК України, повірений повинен виконати дане йому доручення особисто. Повірений має право передати виконання доручення іншій особі (замісникові), зокрема, якщо це передбачено договором. Якщо договором доручення передбачена можливість вчинення дій замісником, але замісник у договорі не вказаний, повірений відповідає за вибір замісника.

Статтею 1008 ЦК України визначено підстави припинення договору доручення, а саме, у разі: 1) відмови довірителя або повіреного від договору; 2) визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; 3) смерті довірителя або повіреного.

Судом встановлено, що оспорюваним в даній справі є договір доручення від 21.05.2014 року (а.с.3-4), який було укладено між позивачем ОСОБА_2 (довірителем) та відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (повіреним), в особі представника - ОСОБА_5, яка діяла на підставі довіреності від 12.08.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою В.В. (зареєстровано в реєстрі № 1075).

За змістом цієї довіреності від 12.08.2013 року (а.с.43), ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 бути його представником, як фізичної особи-підприємця, з будь-яких питань, пов'язаних із його діяльністю, в тому числі щодо підписання від його імені документів.

З моменту укладення оспорюваного договору доручення позивач та відповідач були обізнані про вчинення ОСОБА_5 оспорюваного правочину від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, однак, жодних претензій з цього приводу вони не пред'являли.

Крім того, на виконання умов оспорюваного договору доручення, 21.05.2014 року позивачем на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 перераховано кошти в сумі 175329 грн. як «оплата за послуги згідно договору доручення від 21.05.2014 року», що підтверджується платіжним дорученням №1 від 21.05.2014 року (а.с.5).

Вказана сума грошових коштів поступила на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, він їх прийняв, а тому підстав для висновку про те, що дії представника ОСОБА_5 щодо укладення оспорюваного договору доручення ним не були схвалені, як стверджує позивач, немає.

У пункті 1.1 договору доручення, що становить предмет договору, передбачено, що повірений зобов'язується від імені і за рахунок довірителя здійснити наступні юридичні дії:

- укласти від імені довірителя договір про участь у ФФБ з управителем, із закріпленням об'єктів інвестування довірителями, керуючись вимогами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та затвердженими управителем правилами ФФБ;

- у випадку зміни комерційного курсу долара США до гривні більше 10% від встановленого на день підписання даного договору, довіритель доручає повіреному укласти додаток до договору ФФБ щодо зміни вартості квартири в частині неоплачених квадратних метрів;

- оформити з управителем і передати довірителю визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та нормативними актами, виданими у відповідності з цими Законами, документи, необхідні та достатні для державної реєстрації права власності довірителя на квартиру;

- представляти інтереси довірителя, визначені законодавством, у відносинах з управителем.

Пунктом 1.2. договору визначено, що укладення договору не позбавляє довірителя права самостійно виконувати дії, визначені предметом договору.

Пунктом 1.3. договору визначено, що повірений не повинен виконувати ті повноваження довірителя, зазначені у предметі договору, які останній повністю та належним чином виконав самостійно.

У пункті 1.4 договору зазначено, що повірений має право передати виконання визначеного договором доручення довірителя третій особі, про що негайно повідомляється довірителю.

Пунктом 2.2 Договору визначено розмір оплати за послуги повіреного в сумі 175329 грн., яка сплачується в день підписання договору доручення.

Отже, той факт, що позивач самостійно, а не через відповідача, вчинив юридичну дію - уклав 13.06.2014 року з управителем договір про участь у фонді фінансування будівництва, обов'язок по вчиненню якої передбачено пунктом 1.1 договору доручення, не може бути підставою для висновку про не виконання відповідачем своїх обов'язків за цим договором, оскільки такі дії сторін в повній мірі узгоджуются з наведеними вище умовами пунктів 1.2 та 1.3 договору.

Крім того, доказів про те, що позивач наполягав на виконанні цього обов'язку саме відповідачем, а останній відмовився від його виконання, що змусило позивача самостійно укласти договір про участь у фонді фінансування будівництва, позивачем не надано.

У зв'язку з цим безпідставними є доводи позивача про те, що для виконання свого обов'язку відповідач не вимагав у нього видати довіреність на укладення від його (позивача) імені договір про участь у фонді фінансування будівництва, оскільки позивач уклав такий договір з управителем самостійно.

Отже, сторони погодили між собою укладення договору доручення саме на таких умовах, відповідно до яких, обов'язки по вчиненню юридичних дій, які становлять предмет договору доручення, могли вчинятись як повіреним (відповідачем), так і самим довірителем (позивачем), так і третіми особами за дорученням повіреного, а тому підстав для висновку про те, що внаслідок самостійного виконання позивачем окремих юридичних дій, не відбулось виконання договору і кошти, внесені, як оплата послуг повіреного, підлягають поверненню, в колегії суддів немає.

Правильними є й висновки суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору доручення недійсним, як в цілому, так і в частині пункту 2.2 цього договору, оскільки позивач був обізнаний з умовами цього договору і своїм підписом схвалив їх, жодних претензій до моменту набуття 19.04.2016 року у власність за договором про участь у фонді фінансування будівництва закріпленого за ним об'єкту інвестування - квартири №192 (запроектований №42), загальною площею 51,7 м.кв. в будинку №19 «б» по вул.Лисеницькій у м.Львові, за узгодженою в договорі ціною, не заявляв і вимоги про відмову від договору доручення (його розірвання) відповідачеві не пред'являв, а надіслав таку вимогу відповідачеві лише 15.06.2016 року (а.с.6-7), після того, як отримав пакет документів на право власності на квартиру, що підтверджується його розпискою від 01.06.2016 року (а.с.25), оскільки усвідомював, що не зможе без допомоги повіреного досягнути бажаного результату, і до оформлення права власності на квартиру, умови договору доручення несправедливими не вважав.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, застосував норми матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, під час розгляду справи не допустив порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 травня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.