Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 503/610/16-ц

провадження № 61-10977св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Кодимська міська рада Одеської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 30 травня 2016 року у складі судді Сопільняка О. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року у складі суддів: Сватаненка В. І., Артеменка І. А., Черевка П. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Кодимської міської ради Одеської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 30 листопада 2015 року розпорядженням голови Кодимської міської ради Одеської області її було звільнено з посади бухгалтера виконавчого комітету Кодимської міської ради відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України. В день звільнення з нею всупереч вимог статті 116 КЗпП України не проведено повного розрахунку, заробітну плату було виплачено частково лише 03 грудня 2015 року в сумі 1 952 грн. У зв'язку з тим, що заробітна плата була виплачена не у повному обсязі, 04 грудня 2015 року вона звернулася до відповідача із заявою про перерахунок виплачених коштів, після чого 15 грудня 2015 року отримала заробітну плату в сумі 143 грн 80 коп. та 02 лютого 2016 року ще 90 грн 36 коп.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 листопада 2015 року до 01 лютого 2016 року в сумі 4 050 грн 18 коп. Також просила стягнути з відповідача 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою заробітної плати.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 30 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України. Відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніє підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки застосування положень статті 237-1 КЗпП України про відшкодування моральної шкоди є похідним від задоволення основних вимог позивача.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що матеріалами справи не підтверджується вина відповідача у невиплаті позивачу належних при звільненні сум, тобто відсутня наявність винних дій відповідача (відмова у перерахуванні виплат, посилання на відсутність коштів тощо), оскільки після звернення позивача щодо перерахунку виплат міським головою Кодимської міської ради надано письмові відповіді з цього питання та здійснено донарахування і виплату коштів за невикористану відпустку та донараховано виплату за листком непрацездатності. Також апеляційний суд зазначив, що позивачем пред'явлено позов до неналежного відповідача, позов слід було пред'явити до виконавчого комітету Кодимської міської ради Одеської області, де позивач фактично працювала.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки судом встановлено, що остаточний розрахунок проведено лише 19 січня 2016 року, таким чином тримісячний строк звернення до суду починається з цієї дати, а не з 03 грудня 2015 року, як зазначено в рішенні суду. Крім того, такий висновок суду суперечить рішенню Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. Судом апеляційної інстанції помилково зазначено, що позивач звернулася із позовом до неналежного відповідача, оскільки звільнення посадових осіб виконавчого комітету є виключно компетенцією сесії міської ради і здійснюється шляхом прийняття відповідного рішення, після сформування та затвердження нового складу виконавчого комітету ради. Позивач працювала у складі виконавчого комітету Кодимської міської ради Одеської області VI скликання, повноваження якого було припинено після сформування та затвердження нового складу виконавчого комітету ради VIІ скликання, тому позов було подано до Кодимської міської ради Одеської області, до складу якої також входить і її виконавчий комітет. Судами було встановлено, що при звільненні позивача їй не в повному обсязі було виплачено заробітну плату, проте відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних суми при звільненні та не звільняє від відповідальності.

У запереченні на касаційну скаргу Кодимська міська рада Одеської області вказує, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права; суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск ОСОБА_1 тримісячного строку звернення до суду за захистом її порушених прав; позивачем не було доведено вини Кодимської міської ради Одеської області щодо виплати коштів не в повному обсязі, оскільки листом від 14 січня 2016 року щодо перерахунку днів невикористаної відпустки позивачу було рекомендовано надати до відділу кадрів трудову книжку.

23 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Рішення суду першої інстанції з посиланням на приписи статті 233 Кодексу законів про працю України та пункт 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» мотивоване тим, що до правовідносин у даній справі повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватись з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права, оскільки днем порушення права позивача на отримання належних сум при звільненні є 03 грудня 2015 року - день перерахування на рахунок позивача коштів у розмірі 1 952 грн 08 коп., остання пропустила тримісячний строк звернення до суду з даним позовом.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП Українивстановлено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП Україниу разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП Україниу взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суди встановили, що заяву про звільнення з роботи ОСОБА_1 подала до Кодимської міської ради Одеської області 18 листопада 2015 року. У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача в період з 19 по 27 листопада 2015 року розпорядження про її звільнення було винесено наступного робочого дня після закінчення тимчасової непрацездатності, тобто 30 листопада 2015 року.

Платіжним дорученням № 809 від 01 грудня 2015 року Кодимська міська рада Одеської області на рахунок управління державної казначейської служби України в Кодимському районі перерахувала грошові кошти в сумі 4 907 грн 99 коп., з яких 1 952 грн.08 коп. - для виплати ОСОБА_1 заробітної плати за грудень місяць 2015 року.

У зв'язку з невиплатою належної при звільненні заробітної плати у повному обсязі, ОСОБА_1 04 грудня 2015 року та 25 грудня 2015 року зверталась до Кодимської міської ради Одеської області із заявами про донарахування їй належної заробітної плати, після чого платіжними дорученнями № 894 від 14 грудня 2015 року та № 11 від 19 січня 2016 року позивачеві було перераховано 143 грн 81 коп. - компенсацію за невикористану відпустку та 90 грн 36 коп. - нарахування за листком непрацездатності.

Таким чином, при звільненні ОСОБА_1 роботодавець не розрахувався з нею у повному обсязі, а тому перебіг позовної давності за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні почався з 20 січня 2016 року, тобто на наступний день після проведення з позивачем 19 січня 2016 року фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом 13 квітня 2016 року, тримісячний строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України, не сплив.

Вирішуючи спір та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що належні позивачу при звільненні кошти були виплачені їй не в повному обсязі, проте матеріалами справи не підтверджується вина відповідача у невиплаті позивачу належних при звільненні сум, тобто відсутня наявність винних дій відповідача (відмова у перерахуванні виплат, посилання на відсутність коштів тощо). Після першого звернення позивача щодо перерахунку виплати міський голова надав письмову відповідь з цього питання та ОСОБА_1 було здійснено донарахування виплати за невикористану відпустку, у подальшому на друге звернення позивача щодо донарахування виплати за листком непрацездатності також була надана письмова відповідь та донараховано виплату, в листі було рекомендовано надати трудову книжку для перерахунку стажу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не з'ясував, чи можна вважати такі обставини, як: надання письмової відповіді на звернення та відсутність у відділі кадрів трудової книжки працівника, такими, що унеможливили виконання зобов'язань роботодавця щодо виплати заробітної плати, та чи є вина Кодимської міської ради Одеської області у затримці виплати заробітної плати працівнику.

Відсутність у роботодавця на час проведення перерахунку трудової книжки не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності та не є поважною причиною невиплати позивачеві належних до виплати грошових коштів. Матеріали справи не містять відомостей про те, що Кодимська міська рада Одеської області була позбавлена можливості здійснити нарахування належних позивачеві коштів в день звільнення відповідно до вимог статті 116 КЗпП України.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність вини відповідача у невиплаті ОСОБА_1 належних їй при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Крім того, не можна погодитись із висновком апеляційного суду про те, що позивачем пред'явлено позов до неналежного відповідача.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

У містах з районним поділом за рішенням територіальної громади міста або міської ради відповідно до цього Закону можуть утворюватися районні в місті ради. Районні в містах ради утворюють свої виконавчі органи та обирають голову ради, який одночасно є і головою її виконавчого комітету.

Згідно частин першої і другої статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до частини першої статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 09 липня 2013 року працювала на різних посадах виконавчого комітету Кодимської міської ради Одеської області.

Розпорядженням міського голови Кодимської міської ради Одеської області № 24 від 30 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади бухгалтера виконавчого комітету Кодимської міської ради та доручено бухгалтерії Кодимської міської ради провести повний розрахунок з позивачем.

Таким чином, можна зробити висновок, що саме з Кодимською міською радою Одеської області позивач перебувала у трудових відносинах та міська рада є належним відповідачем у справі.

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи не віднесено до повноважень Верховного Суду, що позбавляє його можливості ухвалити нове рішення у справі, тому справу слід направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 30 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І.М. Фаловська

С. П. Штелик