Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 199/1848/16

провадження № 61-13031св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми виплаченого відшкодування в порядку регресу.

Позовна заява мотивована тим, що 02 вересня 2011 року з вини відповідача, який керував автомобілем «ЗАЗ 110557»державний номерний знак НОМЕР_1 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в результаті якої був пошкоджений належний ОСОБА_5 автомобіль марки «Renault» державний номерний знак НОМЕР_2.

Вина ОСОБА_4 у скоєнні ДТП підтверджується постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2011 року.

Розмір збитків, завданих ОСОБА_5 внаслідок ДТП, склав 70 581,43 грн, у тому числі 20 % ПДВ.

Відповідач відшкодування за завдану майнову шкоду добровільно не сплатив.

У зв'язку з настанням події, передбаченої пунктом 1 статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ здійснило виплату відшкодування ОСОБА_5 в межах обов'язкового ліміту МТСБУ в сумі 50 000,00 грн, а також понесло витрати на проведення експертизи в розмірі 450,00 грн.

Відповідно до підпункту 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статті 1191 ЦК України МТСБУ, сплативши страхове відшкодування, набуло право регресу до власника транспортного засобу, винного у ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Ураховуючи викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь понесені витрати у сумі 50 450,00 грн та 504,50 грн судового збору.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

Рішення мотивовано тим, що позивач, сплативши страхове відшкодування потерпілому ОСОБА_5, отримав від нього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, тому спірні правовідносини регулюються положеннями статті 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування».

Оскільки в спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Враховуючи, що ДТП сталася 02 вересня 2011 року, строк позовної давності за вимогами МТСБУ закінчився 02 вересня 2014 року, а позивач звернувся до суду лише 13 березня 2015 року, з пропуском строку позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу МТСБУ задоволено.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2016 року скасовано.

Позов МТСБУ задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь МТСБУ грошові кошти в розмірі 50 450 грн та судові витрати в розмірі 504,50 грн.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення статті 1166 ЦК України та статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з тим, що страхове відшкодування, яке за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховик виплатив третій особі, а не своєму страхувальнику, є одночасно й відшкодуванням шкоди третій особі (потерпілому) в деліктному зобов'язанні, оскільки страховик у договірних правовідносинах обов'язкового страхування відповідальності є одночасно боржником у цьому деліктному зобов'язанні.

МТСБУ виконало основне зобов'язання ОСОБА_4 26 березня 2012 року та звернулося з позовом про стягнення з нього суми виплаченого відшкодування в порядку регресу 13 березня 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, оскільки відповідно до частини шостої статті 261 ЦК України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

29 березня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що зобов'язання з відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_5, яке виникло у відповідача, збереглося, а внаслідок виконання цього зобов'язання МТСБУ відбулася лише заміна кредитора, у зв'язку з чим у позивача виникло право вимоги до ОСОБА_4 у виді суборгації, а не регресу, як помилково вважав апеляційний суд.

ОСОБА_4 стверджував, що оскільки спірні правовідносини регулюються положеннями статті 993 ЦК України (суборгація), до позовних вимог МТСБУ про стягнення суми виплаченого відшкодування мають застосовуватися наслідки спливу позовної давності, адже ДТП сталася 02 вересня 2011 року, а позов в справі подано 13 березня 2015 року.

Крім того, ОСОБА_4 зазначав, що в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, постановленої за результатами касаційного розгляду цієї справи, суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин норму матеріального права про регрес, коли мала місце суборгація.

14 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення МТСБУ на касаційну скаргу.

МТСБУ, посилаючись на підпункт 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 та статтю 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», стверджувало, що доводи касаційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються положеннями статті 993 ЦК України та статтею 27 зазначеного Закону (суборгація) є безпідставними, оскільки зобов'язання ОСОБА_4 перед МТСБУ є регресними. Оскільки перебіг позовної давності за такими зобов'язання починається від дня виконання основного зобов'язання, то МТСБУ звернулося з позовом в межах строку позовної давності.

У зв'язку з викладеним МТСБУ просило касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, й про це свідчать матеріали справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що02 вересня 2011 року на перехресті вул. Ю.Славацького та вул. Плеханова у м. Дніпропетровську сталася ДТП за участю автомобілів «ЗАЗ 110557» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та марки «Renault» державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_5, внаслідок якої автомобіль марки «Renault» отримав механічні пошкодження.

На момент ДТП ОСОБА_4 не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2011 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.

22 грудня 2011 року ОСОБА_5 звернувся до МТСБУ із заявою про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок зазначеної ДТП в розмірі 50 000,00 грн.

На підставі наказу МТСБУ від 26 березня 2012 року № 977 платіжним дорученням від 26 березня 2012 року № 1425 ОСОБА_5 виплачено страхове відшкодування в розмірі 50 450,00 грн.

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з підпунктом 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Як роз'яснено у пунктах 26, 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», до страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

При вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, то з урахуванням положення статті 515 ЦК України суброгація застосовується лише до майнового страхування.

Розглядаючи спір по суті, апеляційний суд врахував наведені положення законів та роз'яснення пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин регресу як порядку відшкодування шкоди.

Відповідно, правильним є також висновок суду апеляційної інстанції про те, що строк позовної давності за вимогами МТСБУ не сплив.

При суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту ДТП, а при регресі - з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування.

Деліктне зобов'язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов'язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов'язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.

При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов'язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).

Отже, первісне (основне) деліктне зобов'язання та зобов'язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.

Викладене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 у справі № 6-2806цс16.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Оскільки страхове відшкодування потерпілій у ДТП особі виплачено МТСБУ 26 березня 2012 року, перебіг строку позовної давності необхідно обчислювати саме з цієї дати. Враховуючи, що до суду з цим позовом МТСБУ звернулося 13 березня 2015 року, цей строк позивачем не пропущено.

Враховуючи те, що внаслідок компенсації МТСБУ шкоди потерпілій стороні у ДТП, ОСОБА_5, позивач набув право вимоги саме у порядку регресу, а також відсутність інших підстав для відмови у позові, апеляційний дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача суми такої компенсації.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року до закінчення касаційного розгляду, виконання рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П.Штелик