Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/11296/17

Номер провадження2/711/523/18

22 травня 2018року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого: судді - Кондрацької Н.М.

за участі:

секретаря судового засідання - Мелещенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальність «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору недійсним ,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_1, який діє в інтересах позивача, звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна». В обгрунтування позову зазначив, що 13.11.2013 між «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № НОМЕР_1 (далі-Кредитний договір). Згідно з умовами договору факторингу № б/№ від 22.12.2014, ПАТ «ОТП Банк» у відповідності ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № НОМЕР_1 від 13.11.2013, укладеним між «ОТП Банк» та ОСОБА_2. Як передбачено п. 1.4.4 Кредитного договору, за управління Кредитом Позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми Кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в Графіку платежів, що є невід»ємною частиною даного Договору. У випадку дострокового повернення Кредиту, комісія за управління кредитом сплачується за фактичний час користування Кредитом. Згідно Графіку сума комісії складає 392,35 грн. щомісяця, а за період дії Кредитного договору підлягає сплаті 14124,60 грн.. В даному разі при визначенні в кредитному договорі обовязку боржника сплачувати щомісячну комісію не було зазначено, за які саме послуги цю комісію встановлено, отже, ОСОБА_2 фактично була змушена сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими, на думку представника позивача, є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редації чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 вбачається, що положення п.п. 22, 23 ст.ст. 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшим змінами у взаємозвязку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) з договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання таког договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умові кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банк України від 10.05.2007 № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомленні споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, Банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16, положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Недійсність умов Кредитного договору щодо обовязку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом в даному разі впливає на недійсність Графіку платежів який є обовязковою складовою Кредитного договору, так як сплата даної комісії передбачена Графіком платежів, що за яким позичальник має здійснювати всі проплати згідно умов Кредитного договору, а отже на недійсність всього Кредитного договору.

На підставі вищевикладеного, просить суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 13.11.2013, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк».

По справі відкрито провадження та призначене судове засідання.

Враховуючи, що з 15.12.2017 набрав чинності ЦПК України в редакції ЗУ від 03.10.2017р., дана цивільна справа визнана судом малозначною (незначної складності) і розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали.

Представник відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна», скориставшись своїм правом, подав відзив на позовну заяву.

05.03.2018 від представника позивача адвоката ОСОБА_1 надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій просить визнати недійсним п. 1.4.4 Кредитного договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 13.11.2013, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк». В судовому засіданні підтримав їх та просив задоволити.

Суд, заслухавши думку представника позивача та дослідивши всі матеріали справи, прийшов до наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже заявляючи позовні вимоги про визнання одного з пункту правочину недійсним, позивач має визначити правову підставу, яка передбачає недійсність такого правочину.

Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п.20 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

В судовому засіданні встановлено, що 13.11.2013 між ПАТ «ОТП Банк » та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №НОМЕР_1.

Згідно з умовами договору факторингу від 22.12.2014, ПАТ «ОТП Банк» у відповідності ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вищезазначениим кредитним договором.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.09.2017 у справі № 711/2169/17 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним договору споживчого кредиту, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № НОМЕР_1 від 13.11.2013 в сумі 14778,00 грн., з яких 1638,00 грн. заборгованість за кредитом та 3140,00 грн. комісії. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 14.12.2017 апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 20366,76 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В решті, рішення суду залишено без змін.

Пунктом 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.09.2017, яке змінено рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 14.12.2017 та яке набрало законної сили, встановлено факт відсутності порушення прав ОСОБА_2, а отже у суду відсутні підстави для визнання п. 1.4.4 кредитного договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 13.11.2013, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк»недійсним.

Щодо строку позовної давності судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов»язаннямм з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Разом з тим положення частини пятої статті 261 ПК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір № НОМЕР_1 укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» 13.11.2013, а позивач звернулась до суду з позовом про визнання даного договору недійсним лише у грудні 2017, а тому суд вважає, що ОСОБА_2 порушенні строки звернення до суду з зазначеним позовом.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 25.12.2013 в справі № 6-94 цс 13 однією з обов»язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв»язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин судом не встановлено правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ПАТ«ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору недійсним.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 15-16, 202-204, 215-216, 230, 256, 261, 267 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-81, 259, 265, 268, 273, 274, 277, 279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальність «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлений через 5 днів, а саме 30.05.2018.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Головуючий: ОСОБА_3