Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 619/130/16-ц

провадження № 61-20042 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство банк «Меркурій», ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 лютого 2017 року у складі судді Остропілець Є. Р. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства банк «Меркурій» (далі - ПАТ Банк «Меркурій»), ОСОБА_5 про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 31 березня 2010 року між ним та ПАТ Банк «Меркурій» укладено договір № 18-06П-23 про надання споживчого кредиту.

При укладенні договору банком не були дотримані вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 2.1, 2.4 постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, оскільки йому не було запропоновано жодних варіантів кредитування, та не надано у письмовій формі інформації, передбаченої у статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: про умови кредитування, орієнтовну сукупність вартість кредиту, наявні форми кредитування за коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, варіанти проведення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, у зв'язку із чим він був позбавлений інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, та не зміг оцінити переваги і недоліки різних схем кредитування.

Вважав, що такі дії банку свідчить про здійснення ним нечесної підприємницької практики.

Заяви на видачу готівки, які були ним отримані від ПАТ Банк «Меркурій», є недійсними, оскільки вони підписані не встановленими особами, без зазначення їх посад та ініціалів. Крім того, на них відсутні відтиски круглої печатки установи банку, а проставлені печатки канцелярії банку, яка не є касовим відділення банку, а отже не може посвідчувати такого виду документи.

На забезпечення виконання зобов'язань між ним та ПАТ Банк «Меркурій» укладено договори: іпотечний договір, договори застави виробничого обладнання та додатки до них, які, на його думку, є також недійсними відповідно до частини другої статті 548 ЦК України.

Посилаючись на наведене, просив: визнати недійсним договір № 18-06П-23 про надання споживчого кредиту від 31 березня 2010 року, укладений між ним та ПАТ Банк «Меркурій» та укладені до нього додаткові угоди; визнати недійсним договір № 02/2-08-209 застави виробничого обладнання від 28 вересня

2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ Банк «Меркурій»; визнати недійсним договір № 02/2-08-208 застави виробничого обладнання від

28 вересня 2012 року, укладений між ним та ПАТ Банк «Меркурій»; визнати недійсним іпотечний договір № 16-03-86 від 31 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ Банк «Меркурій» та додаткові угоди до нього; вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення, магазин-салон АДРЕСА_1, реєстраційний номер обтяження 9685817 від 31 березня 2010 року.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 14 лютого

2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів введення його банком в оману та нав'язування отримання кредиту. Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Банк повідомив ОСОБА_4 про сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку, у кредитному договорі та додаткових угодах до нього, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилено, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 лютого

2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір відповідає вимогам чинного законодавства, укладений у письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів, які мають істотне значення та були погоджені сторонами, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним, є законним та обгрунтованим.

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 звернулася із касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не ураховано, що оспорюваний кредитний договір містить несправедливі умови та позичальника не було повідомлено у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Позивач не мав змоги оцінити переваги та недоліки різних схем кредитування, був позбавлений інформації, необхідної для здійснення ним свідомого вибору. Вважав, що такі дії банку є свідомими та свідчать про здійснення ним нечесної підприємницької практики. При цьому судами не взято до уваги, що виконання чи невиконання умов кредитного договору має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Заяви про видачу готівки є недійсними, оскільки не відповідають встановленим законодавством вимогам. Відповідачем не надано жодних доказів, що підтверджують його заперечення проти позову, а також доказів укладення кредитного договору та отримання ОСОБА_4 кредитних коштів. Суди не надали зазначеному відповідної правової оцінки, не урахували, що для споживача існує ризик помилкового, або свідомого введення його в оману щодо придбання не потрібних йому кредитних послуг.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

08 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 31 березня 2010 року ПАТ Банк «Меркурій» та ОСОБА_4 укладено договір № 18-06П-23 про надання споживчого кредиту.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, між ним та банком укладено договори застави та іпотеки.

Відповідно до пункту 6.13 кредитного договору, з урахуванням додаткової угоди № 14 від 25 вересня 2012 року, підписанням кредитного договору позичальник підтвердив надання інформації про послуги, що йому надаються банком, а їх отримання відбулось без нав'язування з боку банку.

Сукупна вартість кредиту для позичальника у грошовому виразі та процентному значенні встановлена в пунктах 1.4, 1.5 кредитного договору. У пункті

1.6 кредитного договору сторони погодили, що сукупна вартість кредиту може змінюватись (збільшуватись або зменшуватись) у зв'язку зі змінами умов надання супутніх послуг, особливостями графіку погашення, тощо. При цьому Банк не перераховує сукупну вартість кредиту.

Згідно додаткової угоди № 5 до договору № 18-06П-23 про надання споживчого кредиту від 31 березня 2010 року змінено назву кредитного договору з «договору № 18-06П-23 про надання споживчого кредиту від 31 березня

2010 року» на «договір № 18-06П-23 на кредитну лінію від 31 березня 2010 року».

В укладеній між сторонами додатковій угоді № 15 від 08 листопада 2013 року, ОСОБА_4 визнав суму кредитної заборгованості перед банком, у розмірі

3 700 000,00 грн.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору, укладених на його виконання забезпечувальних договорів, а також додаткових угод до кредитного договору, ОСОБА_4 зазначав про ненадання йому у письмовій формі інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема щодо сукупної вартості кредиту, форми кредитування, типу відсоткової ставки, варіантів повернення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Ненадання банком повної та достовірної інформації, включення до договору несправедливих, на його думку, умов вважав ознаками нечесної підприємницької практики.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою -третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що була чинною на момент укладення оспорюваного кредитного договору, передбачено перелік інформації, про яку споживача повинен повідомити кредитор перед укладенням договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування. Позивач погодився з умовами кредитування, підписав кредитний договір, а також п'ятнадцять додаткових угод до нього. На момент укладення оспорюваного договору, забезпечувальних договорів, додаткових угоди до кредитного договору та протягом 6 років з дня укладення договору кредиту позивач не заявляв додаткових вимог щодо його умов та частково їх виконував. При цьому, укладаючи додаткову угоду № 15 від 08 листопада 2013 року до кредитного договору погодився, що станом на цю дату залишок його заборгованості за кредитним договором становив 3 700 000,00 грн. Доказів, які б свідчили про наявність будь-якого впливу на позивача, чи введення його в оману працівниками банку, що могло б вплинути на його вільне волевиявлення при укладенні кредитного договору, позивач не надав.

Ураховуючи наведене, правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з наведених позивачем підстав.

Доводи касаційної скарги щодо ненадання відповідачем інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у письмовій формі під підпис є необгрунтованими, ураховуючи, що вся необхідна для споживача інформація містилась у кредитному договорі, з умовами якого ОСОБА_4 погодився та підписав його.

Крім того, підписуючи додаткову угоду № 14 від 25 вересня 2012 року до кредитного договору, ОСОБА_4 підтвердив, що йому було надано інформацію про послуги, що йому надаються банком, а їх отримання відбулось без нав'язування з боку банку.

Посилання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на те, що заяви на видачу кредитних коштів є недійсними у зв'язку з відсутністю на них необхідних реквізитів є безпідставними, та не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, якими надано належну правову оцінку зазначеним документам. До того ж такі твердження не мають істотного значення для справи з огляду на те, що додатковоюугодою № 15 від 08 листопада 2013 року ОСОБА_4 не тільки погоджувався з отриманим ним кредитом, а й визнав, що станом на цю дату залишок заборгованості за кредитним договором становить

3 700 000,00 грн.

За відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, суди дійшли правильного висновку про відсутність також і підстав для визнання недійсними укладених на його виконання забезпечувальних договорів та додаткових угод.

Аналізуючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 лютого

2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 травня

2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник