Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 759/2208/16-ц

провадження № 61-9206св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року у складі судді Ключника А. С. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року у складі колегії суддів Ратнікової В. М., Борисової О. В., Соколової В. В.,

встановив:

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за відсотками за період з 01 лютого 2013 року до 01 лютого 2016 року в сумі 21 815,32 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 19 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 5 976,80 грн зі строком повернення до 19 жовтня 2007 року та щомісячною сплатою платежу у сумі 569,30 грн. У разі порушення позичальником зобов'язань із погашення кредиту він сплачує банку 6,00 % на місяць від суми залишку непогашеної заборгованості.

Посилаючись на неналежне виконання кредитних зобов'язань, просив стягнути з відповідача заборгованість за відсотками, нараховану на прострочену заборгованість за період з 01 лютого 2013 року до 01 лютого 2016 року, в сумі 21 815,32 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту укладення вказаного договору саме з відповідачем та отримання кредиту безпосередньо ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що банком не надано доказів укладення з ОСОБА_3 договору в розумінні статті 638 ЦК України.

Зокрема, суд зазначив, що кредитний договір з банком уклав не ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_1, виданий Подільським районним управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві 02 липня 1999 року), а інша особа на підставі недійсного паспорта на ім'я ОСОБА_3 (серії НОМЕР_2, виданий Подільським районним управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві 22 листопада 1997 року).

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме: частини третьої статті 203, статей 204, 216, 1046, 1054 ЦК України, та порушення норм процесуального права, зокрема, статей 60, 212, 214 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) просило скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заявник зазначав, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 759/2208/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Встановлено, що 19 жовтня 2006 року було підписано заяву позичальника № DNH4KS88460163 на отримання кредиту в розмірі 59 760 грн строком на 12 місяців зі сплатою 2,09 % на місяць.

Вказана заява разом із запропонованими Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам, і тарифами, становить між банком та позичальником кредитно-заставний договір.

За кредитно-заставним договором № DNH4KS88460163 сторонами є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3

У графі заяви «Відомості про позичальника» вказано, що позичальником є ОСОБА_3

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату нарахованих відсотків, комісії та інших витрат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору та отримання відповідачем коштів.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Проте повністю з висновком апеляційного суду погодитись не можна.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Звертаючись до суду з позовом, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» посилалось на те, що між банком та ОСОБА_3 була укладена анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, підписавши яку відповідач підтвердив свою згоду на те, що вона разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, становить між ним та банком договір.

При укладанні договору сторони керувались частиною першою статті 634 ЦК України (договір приєднання), згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до умов цього договору позичальник доручає банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в сумі 4 820,00 грн на поточний рахунок підприємства торговельно-сервісної мережі закритого акціонерного товариства «Діавест+», рахунок № 106 у відкритому акціонерному товаристві «Комерційний банк «Хрещатик», а також комісію, що підтверджується меморіальним ордером та випискою.

Банківська установа надала кошти шляхом перерахування на поточний рахунок підприємства торговельно-сервісної мережі закритого акціонерного товариства «Діавест+». Відповідно до чека № 77 позичальник сплатив перший внесок у розмірі 500 грн.

Згідно з видатковою накладною від 19 жовтня 2006 року № РН-ТМ017752 ОСОБА_3 отримав товар без пошкоджень та з експлуатаційними документами під підпис.

В анкеті-заяві у полі «Клієнт: «П.І.Б., підпис» зазначено вручну прізвище, ім'я та по-батькові відповідача.

Тобто вказаний правочин є оспорюваним.

Водночас відповідач не оспорює вказаного вище договору та не порушує питання про визнання його недійсним із тих підстав, що він його не підписував.

Доказів, які б свідчили, що договір підписав не ОСОБА_3, а інша особа, матеріали справи не містять, тобто відповідач, у свою чергу, не спростував підписання анкети-заяви і не надав доказів на підтвердження своїх заперечень.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на вказані вище обставини уваги не звернув, не з'ясував зміст цивільних прав та обов'язків сторін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, ступінь та належність виконання договірних зобов'язань кожною із сторін, передбачену договором та законом відповідальність за порушення умов договору, зокрема, не перевірив доводів банку про фактичне отримання грошових коштів позичальником, які перераховані на поточний рахунок підприємства торговельно-сервісної мережі закритого акціонерного товариства «Діавест+».

Крім того, суд не врахував і вимоги статті 57, частини четвертої статті 60, статті 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що апеляційним судом зроблено не було.

Ураховуючи вищенаведене, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду в не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат