Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 368/1889/14-ц

провадження № 61-4670св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2016 року в складі судді Кириченка В. І. та рішення апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року в складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Антоненко В. І., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що 01 жовтня 2010 року між ним та ОСОБА_3 був укладений письмовий договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг 8 500 доларів США до 01 жовтня 2011 року із щомісячною сплатою відсотків в розмірі 2 % та зобов'язався в разі неповернення суми позики оформити договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1. Позичальник з 01 жовтня 2010 року до 12 вересня 2012 року проценти за користування грошовими коштами не сплатив, кошти не повернув та відмовився оформити договір іпотеки. 12 вересня 2012 року ОСОБА_3 сплатив лише відсотки за жовтень 2010 року та частково за листопад 2010 року в розмірі 2 500 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 203 868,90 грн, проценти за користування позикою у розмірі 487 933,10 грн, пеню у розмірі 309 269,11 грн, оскільки вказані кошти були отримані позичальником в інтересах сім'ї.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що фактичної передачі коштів між сторонами не відбулося. Договір позики підписано під впливом омани та із застосуванням психологічного тиску. ОСОБА_3 підписав договір позики та написав розписку значно пізніше, ніж вказано у цьому договорі.

На підставі викладеного ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати договір позики від 01 жовтня 2010 року недійсним.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 203 868,90 грн суми позики та 243 691,29 грн процентів за договором позики від 01 жовтня 2010 року. У задоволенні решти первісного позову та зустрічного позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 27 22,84 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами укладеного договір позики, позичальник кошти не повернув, тому зобов'язаний сплатити суму боргу та нараховані відсотки. Позивач за первісним позовом не довів, що договором позики передбачено сплату пені. Експертизою підтверджено, що спірний договір був підписаний ОСОБА_3 Позичальником не доведено, що цей правочин було укладено внаслідок обману та із застосуванням психологічного тиску.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пеню в розмірі 71 283 грн. У решті рішення місцевого суду залишено без змін. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 019,40 грн судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договором позики від 01 жовтня 2010 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також заявою (розпискою) від 01 жовтня 2011 року щодо продовження дії спірного договору, яка написана та підписана особисто ОСОБА_2, підтверджено факт передачі останньому грошових коштів у розмірі 8 500 доларів США. Оскільки ОСОБА_2 не виконав умови договору позики, тому зобов'язаний повернути позикодавцеві борг з нарахованими відсотками, а також пеню у розмірі, визначеному цим договором. Позивачем за зустрічним позовом не доведено, що спірний правочин він уклав внаслідок обману та із застосуванням психологічного тиску.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 фактично не передавав, а ОСОБА_3 не отримував кошти у борг. Спірний договір укладений під впливом омани та під психологічним тиском. Договір позики був підписаний значно пізніше, що підтверджується висновком експертизи.

У липні 2016 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що висновком фізико-хімічної експертизи підтверджено, що позикодавець особисто підписав договір позики та у подальшому написав розписку з проханням продовжити цей договір терміном на один рік. Позивачем за зустрічним позовом не подано жодного доказу, що він підписав спірний правочин та написав розписку під впливом омани та під психологічним тиском.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 01 жовтня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі 8 500 доларів США, а останній зобов'язується прийняти позику і повернути названу позику позикодавцеві до 01 жовтня 2011 року, а також сплатити проценти за весь термін надання грошових коштів у строк та розмірах, що обумовлені умовами цього договору; щомісячний розмір відсотків за цим договором складає 2 % від розміру позики. Сплата процентів здійснюється щомісячно готівковими коштами позичальників не пізніше 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому такі проценти повинні бути нараховані.

Позикодавець зобов'язався надати позику в день підписання цього договору. Позичальнику позика надається готівковими коштами після підписання сторонами цього договору без складання акту приймання-передачі.

Після настання дати, вказаної в пункті 3.2 договору позики (01 жовтня 2011 року), позичальник зобов'язався протягом трьох днів повернути повністю суму позики. Позика повертається грошовими коштами, про що складається акт приймання-передачі.

Згідно з пунктом 5 договору позики, у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством.

При порушенні позичальником строку повернення позики, вказаного у пункті 4.3 договору позики, він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,1 % від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики. При цьому пеня на проценти не нараховується.

Договір містить розписку ОСОБА_3 про отримання 8 500 доларів США.

01 жовтня 2011 року ОСОБА_3 склав розписку про те, що він просить продовжити договір позики на один рік, відсотки, які є заборгованістю по даному договору, зобов'язався сплатити протягом двох місяців до 01 грудня 2011 року.

Висновком експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів від 07 липня 2015 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 на договорі позики, датованому 01 жовтня 2010 року, про отримання ОСОБА_3 позики - грошових коштів у розмірі 8 500 доларів США від ОСОБА_2 строком до 01 жовтня 2011 року, виконано раніше січня 2014 року; підпис від імені ОСОБА_2 виконано не більше 4 років з моменту дослідження, тобто не раніше червня 2011 року, отже давність виконання вказаного підпису не відповідає вказаній в договорі позики даті; рукописний текст та підпис в розписці, датованій 01 жовтня 2011 року, від імені ОСОБА_3 виконано не більше 4 років з моменту дослідження, тобто не раніше червня 2011 року; надані на дослідження документи мають ознаки штучного зістарення - сторонній вплив абразивних матеріалів, шляхом тертя, що пошкоджує шар матеріалів письма, отже встановити більш точні періоди виконання підписів та записів не виявляється можливим.

Висновком експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи почерку та підпису від імені ОСОБА_3 від 29 травня 2015 року встановлено, що підписи від імені «Позичальника» ОСОБА_3, що містяться в договорі позики від 01 жовтня 2010 року після слів «Грошові кошти в сумі… отримав ОСОБА_3» та в графі «Місцезнаходження та реквізити Сторін», виконані самим ОСОБА_3; підпис від імені ОСОБА_3, що міститься під текстом розписки від 01 жовтня 2011 року, виконаний самим ОСОБА_3; рукописний текст «ОСОБА_3 АДРЕСА_1», що міститься в графі «Місцезнаходження та реквізити Сторін» під словом «Позичальники» в договорі позики від 01 жовтня 2010 року, виконаний самим ОСОБА_3; рукописний текст розписки від 01 жовтня 2011 року, складений від імені ОСОБА_3, виконаний самим ОСОБА_3, рукописний текст «ОСОБА_3 АДРЕСА_1» під словом «Позичальники» в договорі позики від 01 жовтня 2010 року, та рукописний текст розписки від 01 жовтня 2011 року, складений від імені ОСОБА_3, а також підписи від імені ОСОБА_3 у досліджуваних документах виконані в звичайному стані та звичній обстановці.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказані вище висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2789цс16.

Встановлено, що ОСОБА_3 підписав договір позики від 01 жовтня 2010 року, який також містить розписку останнього про отримання у борг 8 500 доларів США.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

За змістом статей 230, 231 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

01 жовтня 2011 року ОСОБА_3 склав розписку про те, що він просить продовжити договір позики на один рік, відсотки, які є заборгованістю по даному договору, зобов'язався сплатити протягом двох місяців до 01 грудня 2011 року.

Дослідивши договір позики, який підписаний позичальником, та розписки останнього про отримання коштів у борг та про продовження дії цього договору, суди встановили справжню правову природу укладеного договору, а також надали оцінку всім наявним доказам і зробили відповідні висновки щодо відсутності правових підстав вважати договір укладеним під психологічним тиском.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами наявності правових підстав, визначених статтями 230, 231 ЦК України, для визнання спірного правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

На підставі викладеного, суди дійшли правильного висновку, що договором позики від 01 жовтня 2010 року, який підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також заявою (розпискою) від 01 жовтня 2011 року щодо продовження дії спірного правочину, яка написана та підписана особисто ОСОБА_2, підтверджено факт передачі останньому грошових коштів у розмірі 8 500 доларів США. Оскільки ОСОБА_2 не виконав умови договору позики, тому зобов'язаний повернути позикодавцеві борг з нарахованими відсотками.

За змістом статей 549-551 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

У пункті 4.3 договору позики сторони цього правочину погодили, що позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 0,1 % від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики.

Отже апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення пені за прострочення виконання зобов'язання, тому обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції в цій частині та задовольнив позовні вимоги частково у розмірі, який вказаний позивачем, перевіривши обґрунтованість і правильність розрахунку.

Доводи касаційної скарги про те, що позичальник не отримав кошти за договором позики, оскільки цей договір відповідно до висновку експертизи підписаний пізніше від дати його укладення, не заслуговують на увагу, оскільки факт укладення спірного правочину та передання коштів у борг підтвердженого зібраними у справі доказами, зокрема самим договором позики, який підписаний позичальником, розпискою про отримання коштів та заявою (розпискою) щодо продовження дії спірного правочину, яка написана та підписана особисто ОСОБА_2 Висновком експертизи, що виконання підпису відповідачем у розписці вчинено у звичайному стані та в звичайній обстановці.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення у цій частині відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції у нескасованій частині й висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2016 року в нескасованій рішенням апеляційного суду Київської області

від 24 травня 2016 року частині та рішення апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик