ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2157/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О. з секретарем судового засідання Расуловою А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання земельної ділянки поділеною та виділ земельної ділянки,

представник позивача: ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 р. ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2, позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3, відповідач) про визнання поділеною земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, згідно плану її поділу на дві земельні ділянки площею 0,0620 та площею 0,0380 га., визнавши за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0380 га.

Позов обґрунтований такими обставинами. 12.08.2000 ОСОБА_5 подарувала позивачу 38/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому згідно рішень Київської міської ради від 12.10.2000 № 33-3/1010 та від 21.05.2009 № 514/1570 позивач набула право власності на частину земельної ділянки, пропорційну належній їй частці житлового будинку, тобто 38/100 частин від ділянки загальною площею 0,1 га. Інша частина земельної ділянки була виділена у власність ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкоємцем ОСОБА_5 за законом є її дочка - відповідач ОСОБА_3 Між співвласниками немає спору щодо користування конкретними приміщеннями будинку. За результатами проведення комплексу робіт по встановленню меж поділу земельної ділянки було складено план, згідно якого позивачу виділяється земельна ділянка згідно пункту ІІ з поворотними кутами 17-18-19-20-21-22-23-24-25-26-27-28-29-30-14-15-17.

Правовими підставами вимог у позовній заяві зазначені положення цивільного та земельного законодавства, а саме: ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 364, ст. 317, 319 ЦК України; ч. 1 ст. 78, ч. 3 ст. 88 Земельного кодексу України.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, відповідач позов визнала.

Заслухавши учасників справи та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини.

На підставі договору дарування від 12.08.2000 позивач набула право власності на 38/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, який складається з: житлового будинку житловою площею 61,90 кв.м. - літ. А, льоху - літ. В., вбиральні - літ. Е., сарая - літ. Д, літньої кухні - літ. Ж, споруджень - 1…8 (а.с. 8).

Згідно умов вказаного договору у володіння позивача перейшло дві житлові кімнати площею 5,4 кв.м. та 15,5 кв.м., що складає 38/100 ідеальних частин домоволодіння.

62/100 частин вказаного домоволодіння залишилися у власності дарувальника - баби позивача ОСОБА_5

Рішеннями Київської міської ради від 12.10.2000 № 33-3/1010 та від 21.05.2009 № 514/1570 позивачу та ОСОБА_5 передано у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,1 га на АДРЕСА_1 у Дарницькому районі м. Києва для обслуговування належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 11-12, 14-15).

На підставі вищевказаних рішень ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 12.10.2011 р., зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 10-7-10832, який посвідчує право власності позивача на 38/100 частин земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_1 у Дарницькому районі м. Києва, загальною площею 0,1 га., кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с. 10).

Натомість документ, який посвідчує право власності ОСОБА_5 на 62/100 частин спірної земельної ділянки, не видавався, і право її власності у передбаченому законом порядку не реєструвалась.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с. 28).

Внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, що складу якої увійшли усі права та обов'язки, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті (ст. 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

За приписом ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з положеннями ст. 1270 цього Кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до вимог цивільного законодавства право власності спадкоємця на успадковане нерухоме майно посвідчується свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, при цьому ч. 1 ст. 1297 ЦК України зобов'язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Судом встановлено, що спадкоємці ОСОБА_5 не зверталися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину, спадкова справа не заводилась, питання про визнання права власності в порядку спадкування в судовому порядку також не вирішувалось.

Правовідносини, які виникають у зв'язку зі здійсненням права спільної часткової власності, регулюються нормами цивільного законодавства, а щодо земельної ділянки - ще і земельного закону.

Так, за правилом, встановленим ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За нормою ст. 88 Земельного кодексу України володіння користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спірної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

За приписами цивільного процесуального закону позивачем є особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин.

Відповідач - це особа, яка має нести установлену договором або законом відповідальність. Позивач на власний розсуд визначає особу, до якої пред'являє вимоги.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ст. 2 ЦПК України).

Наведене означає, що належний суб'єктний склад учасників спору є тоді, коли у сторін спору існує зв'язок із предметом позову, тобто щодо предмету позову у сторін виникають суб'єктивні права. Від належного суб'єктивного складу сторін залежить питання про задоволення позовних вимог з підстав їх законності. Проте, якщо буде встановлено, що відповідач є неналежним, у нього не виникає суб'єктивних прав щодо предмету позову, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні незалежно від їх відповідності вимогам закону.

Аналіз змісту наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що сторонами у справі щодо виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, повинні бути учасники цієї власності.

Судом встановлено, що позивач є учасником спільної часткової власності на спірну земельну ділянку, а інший співвласник (співвласники) цієї земельної ділянки наразі відсутній.

Позивач заявила позов до своєї матері ОСОБА_3 вказуючи, що після смерті баби вона є єдиним її спадкоємцем за законом, однак жодних доказів, які б підтверджували вказану обставину, суду не надано.

Натомість з пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що у ОСОБА_5 окрім ОСОБА_3 була ще одна дочка, яка померла, але живі її діти - онуки спадкодавця, які мають право на спадкування за правом представлення (ст. 1266 ЦК України).

У цивільному судочинстві діє правило, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12, 81 ЦПК України).

Згідно положень ч. 1 ст. 51 ЦПК України залучення співвідповідача допускається лише за клопотанням позивача.

В підготовчому засіданні учасникам процесу неодноразово роз'яснювались відповідні положення матеріального та процесуального закону і наслідки невчинення ними певних процесуальних дій, проте доказів, які підтверджують право власності ОСОБА_3 на 62/100 частин спірної земельної ділянки, суду не надано, клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів інших спадкоємців ОСОБА_5 заявлено не було.

За таких обставин суд, визнаючи суб'єктивне право позивача ОСОБА_2 на виділення належної їй частки із складу земельної ділянки, що перебуває у спільній частковій власності, не вбачає підстав для задоволення позову у зв'язку з недоведеністю належного суб'єктного складу учасників спору.

Слід також зазначити, що вимога про визнання земельної ділянки поділеною не ґрунтується на законі, а відтак позивачем невірно обрано спосіб захисту свого права.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, розподіл понесених позивачем судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання земельної ділянки поділеною та виділ земельної ділянки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя:

Повне судове рішення складене 17 травня 2018 року.