Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/3537/17 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/778/1794/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Крилової О.В.

Кухаря С.В.

При секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у квартирі,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у квартирі.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві спільної часткової власності належить 3/4 частки АДРЕСА_4 а ОСОБА_4 1/4 частка. Вони спільно не мешкають, не ведуть спільного господарства та не можуть узгодити питання продажу квартири. Зазначала, що квартира є неподільною, частка відповідача є незначною, а спільне володіння та користування майном неможливе.

Враховуючи вищевикладене просила суд припинити право спільної власності ОСОБА_4 на 1/4 частку квартири № АДРЕСА_5 стягнути з неї на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі 73 833 гривні за належну їй частку квартири; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири № АДРЕСА_5 стягнути з ОСОБА_4 на її користь судовий збір.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_6 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Так, ОСОБА_3 є власником 3/4 частки квартири на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2015 року, а ОСОБА_4 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2016 року є власником 1/4 частку квартири. (а.с. 28, 36, 48-49, 79).

Спірна квартира є однокімнатною загальною площею 36,63 кв.м., житловою 17,1 кв.м. (а.с. 92-94).

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зазначені підстави мають існувати у їх сукупності, і лише тоді вони будуть слугувати безумовною підставою для припинення права особи на частку у спільному майні.

Так, дійсно, з матеріалів справи вбачається, що частка ОСОБА_4 у праві власності на квартиру є незначною, оскільки з урахуванням житлової площі квартири у 17,1 кв.м. на її частку припадає приблизно 4,3 кв.м., що очевидно не є достатнім для нормального проживання, а також без сумніву квартира є неподільною та виділ 1/4 частки з однокімнатної квартири в натурі є неможливим.

Водночас, звертаючись до суду з позовом про припинення права на частку в квартирі, яка є об'єктом спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позивачем не було надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували факт неможливість спільного володіння та користування майном.

Крім того, під час розгляду справи не було доведено того факту, що ОСОБА_3, яка має посвідчення особи Держави Ізраїль, на час звернення до суду використовує або взагалі має намір використовувати спірну квартиру для власного проживання.

Слід зазначити, що припинення права власності особи може відбуватись у різні способи, зокрема, шляхом продажу свого майна, або у разі припинення права власності з отриманням грошової компенсації, що у свою чергу також є подібним до правовідносин, що виникають при укладенні договору купівлі-продажу.

Власник майна при продажу належного йому майна встановлює ціну майна на свій власний розсуд, виходячи зі своїх особистих міркувань, очікувань та потреб.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до звіту про оцінку майна від 22.02.2017 року, оціночна (ринкова) вартість однокімнатної квартири за вказаною адресою складає 295 332 грн., без урахування ПДВ, що еквівалентно 10 921 дол. США. (а.с. 8-13).

Однак, зазначений висновок не підписаний замовником, як не підписаний замовником і додаток № 1 до вказаного звіту, в якому міститься опис об'єкта оцінки.

Судом першої інстанції обґрунтовано не було враховано зазначений висновок в якості належного доказу, який би засвідчував дійсну вартість спірної квартири, оскільки безпосередньо оцінювачем квартира не оглядалась, а вірність відомостей щодо внутрішнього устаткування та оздоблення квартири не засвідчена підписом замовника оцінки.

Окрім того, оцінювачем при визначенні вартості квартири, застосовувався порівняльний метод, при цьому для порівняння ним наведена вартість чотирьох подібних квартир (15800, 15900, 13000, 14000 доларів США), однак, вартість оцінюваної квартири визначена найнижчою, еквівалентною 10 921 долару США, що на дату розгляду справи за офіційним курсом НБУ є еквівалентним 315 353,01 грн.

Разом з тим, згідно зі звітом про незалежну оцінку, надану відповідачем, ринкова вартість квартири становить станом на 04.12.2017 року 546 032 гривні без ПДВ (а.с. 81-91).

При цьому представник позивача заперечувала, що вартість, яка вказана відповідачем, відповідає дійсності та є справедливою, а позивач у свою чергу не внесла грошових коштів на депозитний рахунок суду у відповідності до вартості 1/4 частки спірної квартири належної ОСОБА_4, а саме 136 508 грн.

Окрім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції, представника відповідача відмовилась від пропозиції обговорити можливість сплати ОСОБА_4 в якості грошової компенсації за належну їй частку у спірній квартирі суми у 100 000 грн., вказуючи, що така сума не відповідає дійсній вартості частки квартири та зазначаючи про можливість сплати лише суми, що була внесена ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду в розмірі 73 833 грн.

Отже, вартість належної ОСОБА_4 частки у квартирі між сторонами узгоджена не була.

ОСОБА_3 вимагаючи захистити своє право у визначений нею спосіб, фактично намагається спонукати відповідача реалізувати своє майно за ціною, яку вважає справедливою набувач, але не відчужувач, що є очевидно несправедливим та таким, що не відповідає загальним принципам чинного законодавства, а отже призведе до завдання істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_4

З огляду на зазначене, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, в зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Доводи, які наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23.05.2018 року

Головуючий:

Судді: