Провадження № 2/761/3345/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Мальцева Д.О.,

при секретарі - Ставничому Н.В.

представник позивача ОСОБА_1

представник відповідача Сахнюк І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області про стягнення заробітної плати та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив зобов'язати відповідача виплатити заборгованість по заробітній платі у сумі 46 586, 78 грн. на користь позивача, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 325 098, 76 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ з 01.07.2014 по 05.01.2015, перебуваючи в зоні АТО отримав заробітну плату у сумі 20 567, 01 грн. До моменту звільнення позивач не отримував заробітної плати. 23.01.2017 позивачу стало відомо, що заробітна плата була нарахована на загальну суму 62 272, 40 грн., однак позивачу було виплачено лише 20 567, 01 грн. Різницю в сумі 41 705, 39 грн. відповідачем в порушення вимог ст. 115, 116 КЗпП України при звільненні позивача виплачено не було. Крім того, заробітну плату позивач не отримував протягом 556 днів. За таких обставин просив стягнути на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 325 098, 76 грн. та зобов'язати відповідача виплатити заборгованість по заробітній платі. Крім того, незаконними діями відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яку останній оцінив в 5000 грн.

14 квітня 2017 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. відкрито провадження по справі.

14 квітня 2017 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. задоволено заяву позивача про забезпечення доказів.

17 листопада 2017 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. на підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-918 від 16.11.17 року щодо повторного автоматичного розподілу справи, справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання.

11 грудня 2017 року в судовому засіданні представником відповідача подано заперечення, відповідно до яких останній просив відмовити в задоволенні позову, оскільки подвійне нарахування заробітної плати є неможливим та призведе до нераціонального використання державного бюджету, заробітну плату позивача отримувала особа, що несе повну матеріальну відповідальність. Крім того, вважає необґрунтованою вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не наведено міркувань щодо розрахунку розміру моральної шкоди.

10 січня 2018 року ухвалою суду у зв'язку із набуттям чинності змін до ЦПК України (в редакції з 15 грудня 2017 року) призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні, почато підготовче провадження та призначено підготовче засідання.

26 лютого 2018 року в судовому засіданні представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив зобов'язати відповідача виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі у розмірі 41 705, 39 грн., стягнути з відповідача середній заробіток за весь затримки розрахунку при звільненні, що складає 461 336, 71 грн., стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

16 березня 2018 року від представника позивача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з викладених в письмових запереченнях підстав.

20 березня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які підтверджені наданими сторонами доказами по справі.

01.07.2014 позивача прийнято на службу в органи внутрішніх справ відповідно до наказу ГУ МВС України в Київській області № 576 о/с.

Відповідно до Довідки № 12-09/2014-79 від 12.09.2014 та Довідки від 18.12.2014 № 3/23, позивач проходив службу в батальйоні служби особливого призначення «Азов» на посаді рядового, та знаходився в зоні АТО. В період з 01.07.2014 та на дату винесення останньої довідки - 18.12.2014 (а.с. 13, 15).

05.01.2015 позивача було звільнено з органів внутрішніх справ відповідно до наказу ГУ МВС України в Київській області №3 о/с. від 03.01.2015 за п. 63 «і» у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку (а.с. 9, 120 копія трудової книжки, Витяг з наказу).

В подальшому позивача знову прийнято на службу в органи внутрішніх справ (наказ від 13.03.2015 відповідно до копії трудової книжки).

З Виписки по картковому рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 за період з 01.06.2014-01.02.2015 заробітна плата ГУ МВС України позивачу була зарахована на рахунок: 24.10.2014 в розмірі 3 195, 07 грн., 1 088, 43 грн., 22.10.2014 - 4 283, 51 грн. (а.с. 16-17).

На запит позивача з Пенсійного фонду була надіслана Довідка про заробітну плату для обчислення пенсії № 1311/1 від 01.12.2016 з розшифруванням, згідно якої в період з січня 2014 року по червень 2014 року позивачу заробітна плата не нараховувалась. В липні позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 7 201, 72 грн., в серпні - 13 193, 55 грн.,вересень - 7 938, 12 грн., жовтень - 8 795, 70 грн., листопад - 12 313, 85 грн., грудень - 12 829, 46 грн., в січні-лютому, квітні-червні 2015 року заробітна плата не нараховувалась, за березень, липень-листопад 2015 року нарахована в розмірі 32 058, 11 грн. (оскільки позивача в подальшому знову прийнято до органів внутрішніх справ).

При цьому, відомості про отримання заробітної плати позивачем знищені згідно акта «Про відбирання на знищення та знищення справ, журналів УФЗБО ГУМВС України в Київській області» від 06.05.2016 № 29/221 (а.с. 67, Довідка від 14.08.2017 № 29/221).

Разом з тим, з наданого до матеріалів справи Акту неможливо встановити, що відомості про отримання заробітної плати саме позивачем знищені.

При цьому, з липня по грудень 2014 року позивачу була нарахована заробітна плата на загальну суму 62 272, 40 грн. (а.с. 68, Архів розрахункових листів за період з липня по грудень 2014 року , ОСОБА_3, підрозділ БПСМОП «Азов», посада: міліціонер).

Відповідачем додатково надані копії Договорів про повну індивідуальну відповідальність, укладених з рядом працівників щодо отримання, видачі та забезпечення грошового утримання співробітників «Азов» (а.с. 69-81).

Згідно архівного розрахункового листа за період з липня по грудень 2014 року кошти позивача були отримані матеріально-відповідальною осою під звіт відповідно до договорів про повну індивідуальну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ч. 1, 4 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ч. 1 ст. 80 ЦПК України)

Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995, № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно п. 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Крім того, згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п.9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

В судовому засіданні встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з липня 2014 року по січень 2015 року позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 62 272, 40 грн.

Судом встановлено і вказана обставина не заперечується сторонами, що позивачу із вказаної суми було виплачено заробітну плату в розмірі 20 567, 01 грн. з нарахованих 62 272, 40 грн.

При цьому, представником відповідача в судовому засіданні не доведено правомірності не виплати позивачу залишку заробітної плати в сумі 41705,39 грн.

Також представником відповідача під час судового розгляду не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що позивач отримав нараховані йому суми, а також на підтвердження необґрунтованості розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Що стосується посилання представника відповідача на договори про індивідуальну матеріальну відповідальність, то суд вважає дані посилання безпідставними в силу ст.135-1 КЗпП України, якою передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягай вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Крім того, до матеріалів справи не надано доказів того, що позивач уповноважував інших осіб на отримання його заробітної плати чи доказів того, що отримані матеріально-відповідальною осою під звіт відповідно до договорів про повну індивідуальну відповідальність кошти були передані безпосередньо позивачу.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване ст. 43 Конституції України та не виплачено всіх належних до виплати сум в день звільнення.

Суд знаходить позовні вимоги, відповідно до яких позивач просив зобов'язати відповідача виплатити заборгованість по заробітній платі у розмірі 41 705, 39 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, з метою ефективного захисту порушеного права позивача відповідно до викладеної в позові вимоги, суд вважає за необхідне саме стягнути з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у сумі 41 705,39 грн.

Крім того, суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, приходить до висновку, що вказана позовна вимога також підлягає задоволенню, оскільки як вбачається з матеріалів справи заробітна плата позивача за останній два місяці роботи, що передували звільненню становила: листопад 2014 року - 12 313, 85 грн. (кількість робочих днів - 20), грудень 2014 року - 12 829, 46 грн. (кількість робочих днів - 23), середньоденна заробітна плата становить 584, 71 грн. Кількість робочих днів в 2015 році - 251, в 2016 році - 251, у 2017 році - 248, у 2018 році (станом на 26.02.2018) - 39, а всього - 556.

З врахуванням наведеного, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 461 336, 71 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

Також, суд, враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, завданих позивачу з вини відповідача, який не здійснив своєчасної виплати нарахованої позивачу заробітної плати, ступеню вини відповідача та часу, протягом якого останній не виплачував заробітну плату, а саме 556 робочих дня, приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 1000 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 8810 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 116, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.4, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 275, 279, 352-355, 430 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, і.п.н.НОМЕР_2) до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області (м. Київ, вул.Володимирська, 15, ) про стягнення заробітної плати та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області (м. Київ, вул.Володимирська, 15, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, і.п.н.НОМЕР_2) заборгованість по заробітній платі у сумі 41705,39 грн., середній заробіток за період з 05.01.2015р. по 21.03.2017р. у розмірі 461336,71грн., без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, моральну шкоду у розмірі 1000грн., а всього 504042,10грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області (м. Київ, вул.Володимирська, 15, ) в дохід держави судовий збір в розмірі 8810грн.

Допустити негайне виконання рішення суду у частині стягненні суми середнього заробітку за один місяць

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата повного складання рішення суду 11.05.2018

Суддя: