Головуючий суду 1 інстанції - Березка О.М.
Доповідач -Стахова Н.В.
Справа № 431/562/18
Провадження № 22ц/782/331/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді: Стахової Н.В.

суддів: Коновалової В.А., Коротенка Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16 березня 2018 року (головуючий суддя у першій інстанції Березка О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України малолітньої дитини без згоди та супроводу батька,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач) про надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини ОСОБА_4 за межі України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 20.07.2013 року по 01.02.2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. З метою загального розвитку дитини, медичного обслуговування, відпочинку та оздоровлення вона має намір виїжджати з дитиною на непідконтрольну Україні територію та за межі території України, однак відповідач свого дозволу на виїзд дитини за кордон разом з позивачем в нотаріальному порядку не надає, чим порушує інтереси їх дитини.

Враховуючи викладене, позивач просила суд надати дозвіл на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та його в'їзду без згоди батька - ОСОБА_3 та надати дозвіл на багаторазовий виїзд та в'їзд малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в супроводі матері, без згоди та супроводу батька за кордон до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 16 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки між сторонами існує спір, бо надати нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон відповідач відмовляється, а чинним законодавством передбачена можливість за рішенням суду вирішувати питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені відповідно до положень ч.1 ст.1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції»).

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду справи, про що свідчить розписка про отримання судової повістки.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що існує спеціальний порядок оформлення дозволу на виїзд дитини за кордон за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків. Оскільки відповідач визнав позов, тому між сторонами відсутній спір.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 02.12.2017 року рішенням Старобільського районного суду Луганської області.

У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_4.

З метою загального розвитку дитини, відпочинку та оздоровлення ОСОБА_2 має намір та можливість виїхати з дитиною за кордон, але нотаріальної згоди на такий виїзд відповідач не надає.

За змістом положень ст.ст. 141, 150-152, 155, 157 СК України, батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, зобов'язані забезпечити її належне виховання, розвиток, матеріальне забезпечення, за загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантуються Конституцією України (ст. 33).

Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст. 269 ч. 3 ЦК України). Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 272 ч. 1 ЦК України).

Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4);

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.

Тож право на свободу пересування не є абсолютним і здійснюється особою з дотриманням установлених для цього державою правил, зокрема, щодо перетинання державного кордону України.

Конкретний порядок оформлення документів для виїзду дитини за кордон, перетинання дитиною державного кордону України врегульований Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57 (Правила), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон Постановою КМ України від 07.05.2014 №152 (Порядок). Ці нормативні акти в сукупності та з урахуванням запровадження видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон також особам, які не досягли 16-річного віку передбачають, що:

кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон, такий паспорт оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки( п. 4 Порядку);

виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України

громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу

другого з батьків;

Ці норми законодавства узгоджуються з положеннями Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», відповідно до якого:

оформлення, видача, обмін документів, їх пересилання, вилучення, повернення державі та знищення відбуваються в порядку, встановленому законодавством, якщо інше не передбачено цим Законом (ст. 16 ч.1);

паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України (ст. 22 ч.1);

паспорт громадянина України оформляється особам, які не досягли вісімнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли вісімнадцятирічного віку, - на кожні 10 років. ( ст. 22 ч.3).

Реалізація дитиною права на отримання вищевказаного паспорта сама по собі не може розглядатися як порушення прав відповідного з батьків, оскільки щодо перетинання дитиною державного кордону України встановлена інша процедура, яка передбачає дотримання сімейних прав того з батьків, хто проживає окремо від дитини, а за наявності відповідних підстав вирішення спору судом.

Спір з приводу участі батьків у вихованні дитини, в тому числі, спір з приводу відсутності згоди одного з батьків дитини на тимчасовий її виїзд за кордон у супроводі іншого з батьків, вирішується судом (ст. 18 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність спору є такими, що заслуговують на увагу, оскільки у разі визнання відповідачем позову, суд відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позовна вимога є неконкретною щодо обставин, на які вказує позивач.

Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його початку і закінчення та у конкретну країну або країни, у яких перебуватиме дитина протягом одного виїзду.

Надання за рішенням суду згаданих дозволів до досягнення дитиною повноліття означає фактичне вирішення спірних питань на майбутнє, щодо яких невідомо, настануть відповідні обставини, чи ні, якщо так, якими будуть правові підстави для відповідних фактів, дій, документів, якою буде їх правова природа, регулювання, надання таких дозволів не враховує положень чинного законодавства щодо реалізації відповідних прав особою залежно від досягнення певного віку тощо, а тому не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим

Оскільки позивачем не було надано доказів на підтвердження необхідності надання дозволу на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон та надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини в супроводі матері, без згоди та супроводу батька, в яких було б зазначену країну, в яку дозволяється виїзд дитини і конкретний часовий проміжок перебування в іноземній державі, то у колегії суддів відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитинною повноліття.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення - скасуванню з підстав, передбачених ч. 4 ст.376 ЦПК України.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись, ст.ст. 374, 367 п.4 ч.1, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України малолітньої дитини без згоди та супроводу батька відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений - 25 травня 2018 року.

Головуючий Н. В. Стахова

Судді: В. А. Коновалова

Є. В. Коротенко