Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 334/4138/17 Головуючий у 1-й інстанції Турбіна Т.Ф.
Номер провадження 22-ц/778/605/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, про стягнення незаконно утриманих коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеною позовною заявою в обґрунтування якої зазначив, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2014 р. було задоволено позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 12.01.2007 року у сумі 19638,00 грн. Ухвалою від 22.09.2014 р. заочне рішення у цій справі було скасовано, справу призначено до розгляду у загальному прядку.

В подальшому, рішенням Ленінського районного суду від 06 листопада 2014 року було вирішено спір між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог Банку з підстав спливу строку позовної давності, та було встановлено, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, а саме січень 2009 року. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28.01.2015 року рішення суду залишено без змін. При цьому колегією суддів було зазначено, що посилання банку на пролонгацію строку дії кредитного договору, як на підставу поновлення строку позовної давності, є неприйнятними, оскільки суперечать п.9.4 Умов та правил надання банківських послуг, п.п. 3.1.1, п.п. 3.1.3 Правил користування кредитною карткою.

Не зважаючи на це, 03.10.2014 р., до ухвалення рішення у справі, ПАТ КБ «Приватбанк» з карткового рахунку ОСОБА_3 в автоматичному режимі поза межами строку позовної давності списало суму заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 23168,27 грн.

З огляду на те, що на момент списання коштів у сумі 23168,27 грн. закінчився строк позовної давності на стягнення вказаних коштів і закінчився строк дії кредитного договору, вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» заволоділо грошовими коштами позивача у сумі 23168,27 грн. неправомірно, у зв'язку з чим посилаючись на положення ст. ст. 1066, 1071, 1073, 1212 ЦК України, Закону України « Про захист прав споживачів» просив стягнути з ПАТ КБ «Приват Банк» незаконно утримані кошти у розмірі 23168,27 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 січня 2015 року встановлено, що строк позовної давності за кредитним договором б/н від 12 січня 2007 року закінчився, а відтак, дії банку щодо автоматичного позасудового списання з рахунку позивача коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, строк давності якого минув, є неправомірними, отже, ПАТ КБ «Приватбанк» незаконно утримав кошти у розмірі 23168,27 грн .

Ухвалою судді Апеляційного суду Запорізької області від 27 листопада 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3

12 грудня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав до суду заперечення на апеляційну скаргу в яких зазначав, що оскільки умовами кредитного договору передбачено договірне списання коштів з картки позивача, а відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а зобов'язання позичальником за договором не були виконані до моменту договірного списання коштів ( 03.10.2014 року), тому договір продовжував діяти до повного погашення заборгованості за цим договором, тому суд правомірно відмовив в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про захист прав споживачів, стягнення незаконно утриманих коштів , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки зобов'язання позичальника за договором не були виконані до моменту договірного списання коштів (03.10.2014р.), а договір не був розірваний чи змінений, правовідносини між сторонами за договором № б/н від 18.01.2007 р. діяли до повного погашення заборгованості за цим договором, при цьому підписавши заяву від 12 січня 2007 року, на підставі якої позивачу було надано кредитну картку ( кредитні кошти) позивач уклав договір приєднання. При укладені кредитного договору позивач погодився на такі умови, як списання грошових коштів з інших карток, відкритих в даному банку на його ім."я, тому дії банку зі списання коштів з карткового рахунку позивача на погашення заборгованості за кредитним договором є правомірними.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення повністю не відповідає.

Судом встановлено, що 12.01.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% в місяць (22,8% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом , що відповідає строку дії картки.

У заяві від 12.01.2007 року позичальника зазначено, що підписана відповідачем заява разом з Умовами надання банківських послуг і Правилами користування платіжною картою і Тарифами складає між відповідачем і банком договір про надання банківських послуг. Також відповідач своїм підписом засвідчив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою і Тарифами банку. Позичальнику була видана відповідна платіжна картка 558893, дата відкриття карткового рахунку - 18.01.2007 року.

Відповідно до положень п. 3.2, п.3.3 Умов і Правил надання банківських послуг Клієнт дає свою згоду, шо кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою держателя щодо прийняття любого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Сторонами не заперечується виконання банком умов договору і отримання ОСОБА_3 кредитних коштів у загальному розмірі 4999,50 грн., а також невиконання ним своїх зобов'язань за договором по погашенню кредиту, сплаті процентів, комісії та пені.

Вказані обставини були встановлені також судовими рішеннями.

У листопаді 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 12.01.2007 року у загальному розмірі 19638,00 грн., яка утворилася станом на 31.10.2013р.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2014р. у справі № 334/10837/13-ц було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 12.01.2007 року у сумі 19638,00 грн. (а.с. 5).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.09.2014 року заочне рішення у цій справі було скасовано, справу призначено до розгляду у загальному прядку (а.с. 6-7).

За результатами розгляду справи рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.11.2014 року у справі № 334/10837/13-ц у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 12.01.2007р. відмовлено (а.с. 8-9).

Судом було встановлено, що відповідач не виконував взятих на себе зобов'язань щодо сплати щомісячних платежів для погашення кредиту, повинен був повернути кредит в повному обсязі до останнього дня строку дії картки, тобто у Банку виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору з лютого 2009 року, проте позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 26.11.2013 року, тобто з пропуском установленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. У зв'язку з пропуском строку позовної давності у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28.01.2015 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.11.2014 року залишено без змін (а.с. 10-12).

У своїй ухвалі апеляційний суд посилається на те, що у відповідності до п. 3.1 Умов та правил надання банківських послуг датою укладення договору є дата відкриття рахунку, зазначена в розділі заяви «Відмітки банку».

Відповідно до заяви договір між сторонами було укладено 18 січня 2007 року. Строк дії картки було визначено 2 роки, тобто «січень» 2009 року. ОСОБА_3 зняв з карткового рахунку 23.04.2007р. - 4545,00 грн., 10.05.2007р. - 454,50 грн., всього 4999,50 грн., інші платежі на погашення кредиту не вносив.

З позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся у листопаді 2013 року. З урахуванням положень п. 9.4 Умов та правил надання банківських послуг, п.п. 3.1.1, п.п. 3.1.3 Правил користування кредитною карткою, апеляційний суд погодився з висновком суду, що банк звернувся до суду поза межами позовної давності, а сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, є підставою для відмови у позові.

До ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.11.2014 року у справі № 334/10837/13-ц, 03.10.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» було здійснено автоматичне списання коштів з іншої картки/рахунку ОСОБА_3 № НОМЕР_1 на загальну суму 23168,27 грн. для погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором № б/н від 12.01.2007 року (а.с. 13).

З розрахунку заборгованості від 07.07.2017 року вбачається наявність заборгованості, яка утворилася станом на 31.10.2013р., спір з приводу стягнення якої перебував на розгляді суду, та подальше нарахування процентів, комісії та пені на прострочену заборгованість до повного погашення заборгованості шляхом списання коштів з іншої картки боржника (до жовтня 2014 року).

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 03.10.2014 р. за договором № б/н від 18.01.2007р. заборгованість за кредитом становила 4999,50 грн., заборгованість по процентам становила 11198,88 грн., сума комісії та пені - 5359,45 грн., а всього 22178,66 грн. Списана банком сума коштів була спрямована на повне погашення цієї заборгованості та штрафних санкцій за договором № б/н від 12.01.2007р.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3, зокрема, посилався на вимоги п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої, дії банку щодо автоматичного позасудового списання з рахунку позивача коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, строк давності якого минув, є неправомірними.

Частиною першою статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до положень частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з частини другої статті 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

У відповідності до статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання.

Матеріали справи не містять доказів про те, що між сторонами укладався договір про надання банківських послуг, за яким позивачу було відкрито картковий рахунок НОМЕР_1 на отримання, в тому й числі, заробітної плати, який би містив реквізити кредитного договору, передбачав реквізити рахунку, з якого має здійснюватися договірне списання коштів.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не надавав банку розпорядження про списання грошових коштів з його карткового рахунку НОМЕР_1 на погашення кредитної заборгованості, а рішення суду про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором було скасоване.

Таким чином, висновок суду про те, що ОСОБА_3 надав ПАТ КБ «Приватбанк» розпорядження на списання коштів з його карткового рахунку НОМЕР_1 на погашення заборгованості за кредитом є таким, що зроблений без урахування змісту зазначений вище норм права.

Згідно із статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Згідно із пунктом 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Під час перегляду справи ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 22-ц/778/778/15, Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 січня 2015 року , було встановлено термін дії кредитного договору від 12 січня 2007 року (термін дії картки) 2 роки, тобто до січня 2009 року. Зазначена ухвала набрала законної сили.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України в редакції, чинної на час розгляду справи обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 зняв з карткового рахунку 23 квітня 2007 року - 4545,00 грн., 10 травня 2007 року - 454,50 грн., а всього 4999,50 грн. Платежі на погашення кредиту ОСОБА_3 більше не вносились.

Оскільки в процесі розгляду справи було встановлено термін дії кредитного договору від 12 січня 2007 року ( термін дії картки) до січня 2009 року, а ПАТ КБ «Приватбанк» списав кошти з іншого рахунку позивача 03.10.2014 року, тобто поза межами строку позовної давності, у зв'язку з чим висновок суду першої інстанції про правомірність дій банку щодо списання грошових коштів, є необґрунтованими, тому ПАТ КБ «Приватбанк» безпідставно провів списання коштів з іншого карткового рахунку у загальній сумі 23168,27 грн. для погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором б/н від 12 січня 2007 року.

Крім того, в матеріалах справ наявне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2014 року, яке залишено без змін Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 січня 2015 року, яким було відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ « Приват Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 12.01.2007 року, у зв'язку з тим, що ПАТ КБ « ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 26 листопада 2013 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_3.

З урахуванням наведеного у даній справі, суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, неправильно застосував положення статей 626, 628, 638, 1055, 1071 ЦК України, статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Задовольняючи апеляційну скаргу та скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат у справі, які мають бути присуджені скаржнику з боку відповідача. При зверненні до суду з позовною заявою ОСОБА_3 мав сплатити судовий збір у розмірі 640,00 грн., проте при подані позову позивач був звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір в сумі 640,00 грн. стягується з відповідача на користь держави. Також, при зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 704,00 грн. (а.с. 90), який підлягає стягненню з відповідача на його користь.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2017 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 незаконно утриманні кошти у розмірі 23168,27 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в сумі 640,00 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 704,00 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 травня 2018 року.

Головуючий

Судді: