12.03.2018 Єдиний унікальний номер 205/5442/17
Провадження №2/205/1093/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

за участю секретаря Романової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 22 серпня 2017 року звернулась до Ленінського районного суду із даним позовом (а.с.2-3).

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 02 грудня 2006 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2. Від шлюбу народилась дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено в жовтні 2016 року.

В період шлюбу сторони подружжям придбано майно, згодо щодо поділу якого сторони не досягли.

Посилаючись на доводи позовної заяви, позивачка просить суд виділити у власність ОСОБА_2 майно - предмети домашньої обстановки та вжитку: Телевізор Samsung - 4200 грн., домашній кінотеатр Samsung - 3000 грн., принтер Canon - 1500 грн., холодильник Whirlpool - 4700 грн., праска Tefal - 1550 грн., пральна машина Samsung - 4600 грн., мікрохвильова піч LG - 2200 грн., меблева стінка-спальня - 5000 грн., меблева стінка-вітальня - 7700 грн., диван - 3300 грн., кровать - 2100 грн., всього майна на загальну суму 39850 грн.; виділити у власність ОСОБА_1 автомобіль марки CHEVROLET AVEO 2006 року випуску, д/н № НОМЕР_1, стягнувши з неї на користь ОСОБА_2 компенсацію у розмірі 1/4 його вартості.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2017 року частково задоволено клопотання позивача про забезпечення позову, якою заборонено вчиняти дії по відчуженню рухомого майна, а саме: власником автомобіля марки «CHEVROLET AVEO» 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2, дата реєстрації 27.05.2015 року (а.с.25).

Позивач до суду надала письмову заяву, в якій просить розглядати справу без засобів технічної фіксації (а.с.32).

Відповідач до суду надав відзив на позов, в якому проти вимог позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позову (а.с.39-41).

У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Підставою звернення позивача до суду є захист її майнових прав та інтересів, пов'язаних із поділом майна колишнього подружжя шляхом набуттям права власності на частину майна.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року).

Суд, вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно о ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

У відповідності до п. 2,3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі, зареєстрованому 02 грудня 2006 року (а.с.5), від якого мають дитину - ОСОБА_3 (а.с.6).

За період шлюбу ОСОБА_2 придбано автомобіль марки «Шевролет Авео», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1.

На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09 вересня 2017 року ОСОБА_2 в особі ОСОБА_4 (діючого за довіреністю від 07.09.2017 року (а.с.47) продав автомобіль марки «Шевролет Авео», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, ОСОБА_5 (а.с.43-44), що також підтверджується відомостями із Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України (а.с.30).

Відповідно до ст..368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст.. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до п.22 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

За ст.. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери,паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд зауважує, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування та підтвердження того, що спірне майно придбано подружжям за спільні кошти та в період шлюбу, а також те, що воно являється спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно до ст..81 ЦПК України, згідно ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому сплачений позивачкою судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Крім того, згідно ч.9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Тому суд, вважає за необхідне вжиті заходи забезпечення позову на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2017 року скасувати.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9, ст. 41, ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, ст.ст. 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 11, 12, 15, 16, 20, 256, 257, 260, 261, 267, 316-319, 321, 328 ЦК України, ч.2 ст.72 СК України, ст.ст. 2-5, 7, 10-13, 76-82, 89, 95, 141, 247, 258, 259, 263-265, 272 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - відмовити.

Скасувати вжиті ухвалою суду від 02 жовтня 2017 року заходи забезпечення позову, якою заборонено вчиняти дії по відчуженню рухомого майна, а саме: власником автомобіля марки «CHEVROLET AVEO» 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2, дата реєстрації 27.05.2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 21 березня 2018 року.

Суддя В. С. Шавула