Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/489/18
Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_6 про стягнення збитків за невиконання договору про надання послуг, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 24.01.2014 року між нею та ФОП ОСОБА_6 укладено договір № 479/32 щодо базової української заявки та подання міжнародної заявки в Український інститут промислової власності на знак товарів і послуг.

Відповідно до вказаного договору відповідач зобовязалась надати послуги з виконання міжнародної заявки та подати в Український інститут промислової власності заявки на знак для товарів і послуг по п.1.1. Договору у 30, 31, 35 класах МКТП для реєстрації в країнах Туреччина, Російська Федерація, Китай, Японія, Сполучені Штати Америки, Європейський Союз; надати послуги по сплаті зборів за подання міжнародної заявки на знак у гривнях та швейцарських франках, згідно кошторису Укрпатенту; надати послуги по отриманню свідоцтва про міжнародну реєстрацію знаку - забезпечити отримання свідоцтва Замовником в тих країнах в яких воно видається. Розмір винагороди за Договором, згідно п. 4.1 Договору, визначений у Додатку №2 від 24.01.2014 p., включаючи збори за подання заявки, складає 41 580 гри. 00 коп.

На виконання п. 4.2 Договору, позивачем протягом 7 днів з моменту вступу Договору в силу, в якості 100% передплати було перераховано на рахунок відповідача суму передбачену договором в розмірі 41580,00 грн., що було підтверджено листом повідомленням та листуванням.

Відповідно до листа повідомлення від 04.07.2014 року про подання заявки на міжнародну реєстрацію комбінованого знаку «Кпіск Кнаск» на базі національної заявки № 201402480 відповідач підтвердив позивачу, що збір за подання заявки на міжнародну реєстрацію сплачений в повному обсязі, на підтвердження чого надав платіжне дорученням в іноземній валюті №1 від 17.04.2014 р.

У телефонній розмові відповідач запросила у позивача збільшити суму винагороди на 4956,00 грн., посилаючись на те, що курс валюти (швейцарських франків) збільшився та наданої раніш суми у 41580 грн. 00 копійок недостатньо задля успішного виконання послуг за Договором.

Листом від 04.07.2014 року відповідач підтвердила отримання сплаченої позивачем доплати у розмірі 4956,00 грн., яку необхідно було доплатити задля подання міжнародної заявки та повідомила, що відповідачем збір за подання заявки на міжнародну реєстрацію сплачений в повному обсязі.

Свої зобовязання за вищезазначеним договором виконала в повному обсязі сплативши на користь відповідача в якості 100 % передплати в розмірі 41580,00 грн. та додаткову суму 4956,00 грн., про що листуванням підтвердив відповідач.

Відповідач в свою чергу зобовязання за договором в повному обсязі не виконав, не надав послуги з виконання міжнародної заявки та не подав в Український інститут промислової власності заявки на знак для товарів і послуг щодо країни Японії.

ОСОБА_5 28.01.2014р. було укладено попередній договір з Ceviz Tarim Urunleri Sanayi ve Ticaret ltd Sti. (Туреччина), за умовами якого сторони домовилися упродовж двох місяців з моменту подачі ФОП ОСОБА_6

Олександрівною на підставі договору №479/2 від 24.01.2014р. міжнародної заявки на знак для товарів і послуг «Кніск Кнаск» для наступних країн: Туреччина, Російська Федерація,

Китай, Японія, Сполучені Штати Америки, Європейський союз укласти основний ліцензійний договір, за яким за надання права на використання Торговельної марки Ліцензіат щороку сплачує Ліцензіару винагороду у розмірі суми в гривнях еквівалентної

6 000,00 (шість тисяч) доларів США (пункти 1.1. та 1.2.1. Договору).

Через неподання ФОП ОСОБА_6 в Український інститут промислової власності міжнародної заявки на знак для товарів і послуг для країни Японія, укладання основного договору не відбулося до сьогоднішнього часу. Якби ФОП ОСОБА_6

І.О. виконала усі свої зобов'язання та разом з заявкою, яка була подана 03.03.2014р. по країнах: Туреччина, Російська Федерація, Китай, Сполучені Штати Америки, Європейський Союз включила Японію, як це і планувалося, то ОСОБА_5 змогла б укласти основний ліцензійний договір та отримати у 2014р. 3000 доларів США та 12000 доларів США у 2015-2016р., що за курсом НБУ на 14.08.2017р. складає 15 000,00 доларів США х 25,69 грн. = 385 350грн., що становить упущену вигоду.

При окремій реєстрації торгівельної марки по країні Японія ОСОБА_5 тепер доведеться сплачувати послуги іншого патентного повіреного (агентства, фірми) та нові збори, що буде реальними збитками - витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів» просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, 46 536 грн. 00 коп. збитків за невиконання умов Договору №479/2 від 24.01.2014р. та 76 091 грн. 40 коп. неустойки (пені).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким позов задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно ч. 1 та ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відмовляючи в задоволенні позову суд попередньої інстанції зазначив, що згідно з п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Відповідно, якщо громадянин (покупець, замовник) у правовідносинах виступає як підприємець, або фактично використовував придбаний чи замовлений товар у підприємницькій діяльності, або як найманий працівник, то на його відносини з продавцем Закон № 1023-XII не поширюється.

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року, при вирішенні судами справ про захист прав споживачів суди мають виходити насамперед із положень Закону України «Про захист прав споживачів» за яким споживачем права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють товари, надають послуги.

Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року регулює відносини між споживачами товарів робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 3,22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідними змінами (далі - Закон), виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника

Тобто вказаний Закон регулює відносини споживача, як особи яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника,з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», на відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія вищевказаного Закону не поширюється.

Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача , який не має намір отримувати прибуток, а бажає лише задовольнити власні потреби, з особою (фізичною або юридичною), яка здійснює підприємницьку діяльність з виготовлення, продажу, надання послуг незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства.

З матеріалів справи суд першої інстнції встановив, що 24.01.2014 року між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір № 479/32, за умовами якого остання мала надати послуги з виконання міжнародної заявки на знак для товарів і послуг для країн: Туреччина, Російська Федерація, Китай, Японія, Сполучені Штати Америки, Європейський Союз.

Відповідно до п. 1.4 Договору, виконавець надає послуги по отриманню свідоцтва про міжнародну реєстрацію знаку в тих країнах в яких воно видається, та забезпечує отримання свідоцтва замовником.

В судовому засіданні суд встановив, що реєстрацією торгівельної марки «Кніск Кнаск» ОСОБА_7 мала намір отримати прибуток.

Правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі цивільно-правового договору.

За таких обставин, суд попередньої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», у звязку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, на користь позивача 46 536 грн. 00 коп. збитків за невиконання умов Договору №479/2 від 24.01.2014р. задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги позивача про відшкодування неустойки (пені) яку позивач оцінює у 76 091 грн. 40 коп., суд зазначив, що у звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог через не доведення позивачем, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», суд не вбачав правових підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у разі порушення її цивільного права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду попередньої інстанції, однак при цьому суд, посилаючись на те, що на вказані правовідносини не розповсюджується зазначений Закон України «Про захист прав споживачів», не звернув уваги і не надав правової оцінки вимогам позивача, які ґрунтувались окрім іншого і на умовах договору укладеного між сторонами у справі.

Апеляційний суд при цьому вважає за необхідне доповнити мотивувальну частину рішення наступним.

Так, доводами апеляційної скарги так і позову є те, що відповідач не виконала в повній мірі умов договору і не подала міжнародну заявку на знак для товарів до країни Японія, не оспорюючи виконання договору відповідачем щодо подачі аналогічної заявки до країн Туреччина, Російська Федерація, Китай, Сполучені Штати Америки, Європейський Союз.

При цьому позивач просив, в звязку з цим стягнути з відповідача за часткове невиконання умов договору збитки з підстав ст. 22 та ст. 906 ЦК України (а.с. 68 зворот, 69) у розмірі повної оплати послуг за договором який відповідно до додатку № 2 до договору №479/2 включає в себе і збори за подання заявки.

За правилами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1); збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (п. 2 ч. 2).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач у позові не зазначила у чому полягає вина відповідача за неподання міжнародної заявки на знак для товарів до країни Японія, при наявності в матеріалах справи її електронного листа (а вся переписка за договором відбувалась таким шляхом) на адресу відповідача про відсутність необхідності подачі такої заявки саме до Японії в звязку з необхідністю понесення додаткових затрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Позивачем не надані докази, що часткове невиконання умов договору завдало йому будь-яких збитків у розумінні ст. 22 та ст. 906 ЦК України, і що розмір цих збитків це всі кошти сплачені за договором, враховуючи те, що в більшій частині договір було виконано, і вказана оплата включає в основному суми зборів за подання заявки, які відповідач не отримала.

У справі взагалі відсутні докази, що позивач понесла будь-які збитки, оскільки за розрахунками відповідача, які позивач не оспорив, лише на сплату міжнародного мита на виконання умов договору було витрачено відповідачем з 46536 грн. 43658,60 грн.

Позивачем не надані докази, що вказане часткове невиконання умов договору було причиною не укладення в подальшому ліцензійного договору та отримання доходу, що позивач визначила як упущену вигоду, що взагалі є припущенням.

Таким чином, суд попередньої інстанції вірно відмовив в позові, з чим погоджується і апеляційний суд, зазначивши додаткові обґрунтування підстав для відмови в позову, змінивши цим рішення.

Доводи апеляційної скарги в тому числі і щодо наявності листа про відмову від договору в частині щодо Японії лише в електронному вигляді, не спростовують відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи, те, що як договір так і інша переписка за договором велась в електронному вигляді, в звязку з постійним перебуванням позивачки за кордоном, на що вказував представник відповідача і не спростовував представник позивача.

Доводи скарги в частині ненадання правової оцінки судом попередньої інстанції щодо порушення умов договору є вірними і апеляційною інстанцією в цій частині доповнена мотивувальна частина оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги незастосування до правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів», про невірне в звязку з цим зобовязання доплати судового збору, невірним застосуванням судом норм законодавства, про наявність підстав для задоволення позову зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави задоволення позову, вони фактично оцінені як судом першої так і апеляційної інстанції і висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2017 року змінити доповнивши мотивувальну частину рішення додатковим обґрунтуванням підстав відмови в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 травня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: