Провадження №22-ц/784/774/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер 490/10094/15

Номер провадження 22-ц/784/774/18

17 травня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого судді Прокопчук Л.М.,

Суддів: Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Лептугою С.С.

За участю учасника справи - відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2015 року, ухваленого в приміщенні того ж суду у складі судді Подзігун Г.В., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 20 грудня 2013 року у розмірі 63811,56 грн. Згідно вказаного договору укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, остання отримала кредит на споживчі цілі у сумі 50000 грн. строком на 60 місяців з 20 грудня 2013 року до 20 грудня 2018 року з розміром процентної ставки 15 % річних. Відповідно до договору факторингу від 22 грудня 2014 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № НОМЕР_1 від 20 грудня 2013 року.

У звязку з невиконанням відповідачкою зобовязань за кредитним договором станом на 18 серпня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 63811,56 грн., яка складається: залишок заборгованості за кредитом 48886,93 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 6144,46 грн., комісія за РО 8780,17 грн. (а.с. 3-5).

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2015 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 20 грудня 2013 року в розмірі 63811,56 грн. та судовий збір 1218 грн. (а.с. 44-45).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 квітня 2018 року відмовлено в задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 9 грудня 2015 року (а.с. 64)

В апеляційній скарзі відповідачка вказує, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що позивачем при наданні розрахунку заборгованості не враховані платежі зроблені нею на суму 4130 грн., не надано належних доказів та обґрунтувань всіх грошових сум, що підлягають стягненню. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 66-67).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач погоджуючись з висновками суду першої інстанції, наполягає на тому, що посилання відповідача на порушення судом норм ст. 280 ЦПК України є необґрунтованими та недоведеними. В предявленій позовній заяві позивачем під час визначення ціни позову та обрахунку кредитної заборгованості вищезазначені платежі були враховані, а факт видачі кредиту спростовується самою відповідачкою в тексті апеляційної скарги (а.с. 81-82).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити частково, з урахуванням перерахунку заборгованості.

Представник позивача, належно повідомлений про розгляд справи, в судове засідання не зявився, просив розглянути справу у його відсутність.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно до частин першої та пункту третього частини третьої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, неповідомленого належного чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обовязковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо того, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції) суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких немає відомостей, що їм вручені судові повістки.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи повинно проводитися відповідно до вимог статей 74 - 76 ЦПК. При цьому в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то відповідач не може вважатися повідомленим належним чином.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручили, повертається до суду. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно до матеріалів справи відповідач зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 38).

В матеріалах справи маються листи, відправлені судом першої інстанції на зазначену вище адресу з позначкою «рекомендоване із зворотнім повідомленням», які містять дані про час та місце розгляду справи, що призначалась на 18.11.2015 року на 9.30, на 10.12.2015 року на 12.00 та на 09.12.2015 року на 14.30 (відповідно) (а.с. 36, 40, 41). Будь-які докази про належне повідомлення заявника про день та час розгляду справи відповідно до вимог ст. ст. 74 - 76 ЦПК України в матеріалах справи відсутні. Також відсутні дані про отримання відповідачем копії позовної заяви.

За таких обставин слід прийти висновку про те, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача як учасника справи, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, а тому рішення суду з підстав, передбачених п. 3 ч.3 ст. 376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Колегією суддів апеляційного суду встановлені наступні обставини.

20.12.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого на підставі договору факторингу від 22.12.2014 року є позивач) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № НОМЕР_1. Відповідно до умов договору відповідачка отримала кредит в сумі 50000,00 грн. з відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості, кінцевий строк повернення кредиту 20.12.2018 року. Відповідно до графіку погашення кредиту відповідачка зобовязалась погашати кредит щомісяця 20-22 числа по 2065,00 грн., включаючи тіло кредиту, відсотки та комісію. Однак відповідачка взятих на себе зобовязань не виконувала в повному обсязі.

16.01.2014 року та 17.02.2014 року нею сплачено по 2065,00 грн. відповідно до платіжних доручень №81 від 16.01.2014 року та № 90 від 17.02.2014 року, інші платежі нею не сплачувались, що визнано нею в судовому засіданні апеляційного суду.

22 грудня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали між собою договір факторингу № 22/12/14/1-1, за яким «ОТП Банк» передав, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняв право грошової вимоги, що належить первісному кредитору за кредитними договорами, укладеними в тому числі з відповідачем ОСОБА_1 на суму строкової заборгованості за кредитом 43389,60 грн. за даними балансу, на суму строкової заборгованості по процентам 1493,35 грн. за даними балансу, на суму простроченого тіла кредиту 5497,33 грн. за даними балансу, на суму нарахованих прострочених відсотків 13431,28 грн. по кредиту за даними балансу, на загальну суму заборгованості за основною заборгованістю по тілу кредиту 48886,93 грн., загальна сума заборгованості по відсоткам 14924,63 грн. (а.с. 92).

Розрахунок заборгованості, наданий суду першої інстанції, не містять алгоритму нарахувань, тому не може бути перевірений та взятий за основу як належний доказ (а.с. 13).

До відзиву на апеляційну скаргу позивачем наданий розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що прострочена заборгованість за тілом кредиту станом на 22.12.2014 року складає 48886,93 грн., по відсоткам на прострочену заборгованість 6144,46 грн., по комісії 8780,17 грн., а всього 63811,56 грн. (а.с. 84). З наведеного розрахунку також вбачається, що позивачем враховані сумі, що надійшли від відповідача на виконання зобовязань за договором у січні та лютому 2014 року.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо правомірності та порядку нарахування комісії, колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу з наступних підстав.

В мотивувальній частині рішення Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 20 грудня 2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів".

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). (Правова позиція, яка висловлена ВСУ в постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16).

Як вбачається з матеріалів справи 20 грудня 2013 року між «ОТП Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір N НОМЕР_1, згідно якого остання отримала кредит на суму 50000 грн. під 15 % річних (а. с. 6-9).

З копії даного кредитного договору, вбачається, що п. 1.4.4 даного кредитного договору передбачена сплата комісійної винагороди банку за управління кредитом. Її розмір відповідно до графіку платежів, що є Додатком №1 до договору, складає 875,00 грн. щомісяця.

Судом першої інстанції не враховано, що правовідносини між сторонами регулюються крім ЦК України ще й ЗУ "Про захист прав споживачів".

Згідно ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" (в редакції, яка діяла на час укладання договору) споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів" послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб

Умовами кредитного договору не визначено, в чому полягає надання банком послуг позивачу за управління кредиту та яка природа цих послуг. У відзиві на апеляційну скаргу позивачем також жодним чином не вказано, в чому полягає надання послуг за управління кредиту.

Таким чином здійснення споживачем переказу платежів з метою погашення кредиту є дією на користь банку, а відтак не може вважатися послугою в розумінні ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів", у зв'язку з чим встановлення банком сплати комісії за дані операції суперечить ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів".

За таких обставин слід прийти до висновку про те, що умови кредитного договору щодо встановлення комісії за управління кредитом розмірі 875,00 грн. що місячно є такими, що суперечать ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів". При чому дана норма прямо встановлює нікчемність таких умов договору.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно роз'яснень викладених в п. 7 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, оскільки ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" прямо встановлена нікчемність таких умов договору (п.п. 1.4.4.), то слід визнати нікчемність даних умов та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

За такого, при розрахунку заборгованості, враховуючи кошти, що надійшли від відповідача на виконання зобовязань за кредитним договором, слід виключити їх зарахування на погашення комісії.

Відповідно до п.1.4.3. та п.1.4.3.1. проценти за користування кредитом нараховуються та сплачуються щомісяця одночасно з погашенням суми отриманого кредиту, виходячи з розміру процентної ставки, визначеної п.1.1. даного договору. Розмір щомісячних процентів, належний до сплати, зазначений в графіку платежів. Для розрахунку використовується база, виходячи з 365 днів у році.

Проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, на фактичну суму непогашених кредитних коштів за фактичний час користування такими коштами, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році, включаючи день видачі та виключаючи день повернення та сплачуються позичальником відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 1.4.13. кредитного договору при надходженні до банку коштів на виконання зобовязань позичальника, банк направляє такі кошти на погашення зобовязань в наступній черговості: 1) прострочені проценти за користування кредитом (якщо прострочена заборгованість матиме місце, та з врахуванням хронології виникнення прострочень); 2) простроченої комісії (якщо прострочена заборгованість матиме місце, та з урахуванням хронології виникнення прострочень); 3) штрафи; 4) прострочена до повернення сума кредиту (якщо прострочена заборгованість матиме місце та з урахуванням хронології виникнення прострочень); 5) нараховані проценти на прострочену заборгованість (з врахуванням хронології виникнення прострочень); 6) строкові проценти за користування кредитом; 7) строкові комісії; 8) сума основного боргу за кредитом; 9) будь-які інші платежі, що передбачені договором.

Пунктом 1.4.11 договору передбачено право позичальника на дострокове повернення кредиту, в тому числі шляхом збільшення суми періодичних платежів.

Виходячи з наведеного, а також з того, що сума фактичної заборгованості, яка вказана у додатку до договору факторингу, складає 43389,60 грн., розмір заборгованості по несплаченим відсоткам складає 5436,04 грн. (а.с. 92). Отже, загальний розмір заборгованості складає 48825,64 грн., який слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Відповідно до вимог ч.13.ст.141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на користь позивача 502,42 грн., виходячи з того, що заявлені позовні вимоги задоволені на 76,5%, позивачем сплачено судовий збір при звернені до суду 1218 грн. (а.с. 1,2), відповідачем сплачено за подачу апеляційної скарги 1827 грн. (а.с. 68).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 20 грудня 2013 року, яка утворилась станом на 18.08.2015 року, в розмірі 48825,64 грн. в тому числі за тілом кредиту 43389,60 грн., за процентами 5436,04 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» витрати по сплаті судового збору в розмірі 502,42 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22.05.2018 року