20.04.2018 Єдиний унікальний номер 205/404/18
Єдиний унікальний номер судової справи:205/404/2018
Номер провадження: 2/205/1277/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», про визнання недійсною заяви позичальника про надання строкового кредиту, -

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», про визнання недійсною заяви позичальника про надання строкового кредиту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 25.04.2017 року вона,ОСОБА_1, скориставшись рекламною пропозицією компанії «Вікна» щодо встановлення нових металопластикових вікон у своїй оселі, звернулась до представників вказаної компанії для укладання відповідного договору. Наслідком таких дій стало підписання між Позивачем та ФОП ОСОБА_4 відповідного договору № 01173 від 25.04.2017 року. На виконання умов такого договору Позивачем було сплачено задаток у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Позивач зазначає, що 26.04.2017 прибувши до офісу компанії «Вікна» для остаточного розрахунку за таким договором, працівниками такої компанії їй було запропоновано укласти кредитний договір з метою покриття її витрат на встановлення металопластикових вікон.

Позивач вказує, що для з'ясування можливості отримання кредиту нею було заповнено заяву позичальника ПАТ «Акцент-Банк» № ABHORG52 про надання строкового кредиту, згідно з умовами якого їй надано кредит у розмірі 11 891 грн. 36 коп. строком на 36 місяців, з 26.04.2017 року по 25.04.2020 року включно, зі сплатою 0,12 % річних.

Позивач стверджує, що підписуючи таку заяву вона не мала не меті підписання самого кредитного договору, а мала на меті отримати лише інформацію про можливість укладання такого кредитного договору. Сама заява була викладена маленьким шрифтом, що унеможливлювало Позивачеві вірно розуміти її зміст. Таким чином, Позивач вважає, що ПАТ «Акцент-Банк» її було введено в оману, а укладений кредитний договір не містить істотних умов, не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» і містить несправедливі для позивача умови.

У зв'язку із тим, що Відповідач відмовив Позивачеві, як споживачу, в анулюванні такої заяви позичальника, вона вимушена звернутись до суду та просити визнати недійсною заяву позичальника № ABHORG52 про надання строкового кредиту від 26.04.2017 року, між нею, ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк», з моменту її укладання, тобто з 26.04.2017 року.

ПредставникПублічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву подав, в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору недійсним. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилався на обставину дотриманням банком всіх вимог чинного законодавства України під час укладання спірного кредитного договору, у тому числі ознайомлення Позивача з усією необхідною інформацією, передбаченою Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідач вказує, що з огляду на кількість підписаних Позивачем документів у вигляді Довідки про умови кредитування та сукупну вартість споживчого кредиту, Графіку погашення кредиту не можна стверджувати про введення в оману Позивача. З огляду на безпідставність та необґрунтованість вимог Позивача ПАТ ««Акцент-Банк»» просить відмовити в задоволені позову у повному обсязі.

Позивач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відповідь на відзив. У такій заяві по суті справи Позивач заперечує проти доводів Відповідача із посиланням на мотиви, які тотожні тим, що містяться у первісній позовній заяві, та просить суд визнати недійсною заяву позичальника № ABHORG52 про надання строкового кредиту від 26.04.2017 року, між нею, ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк», з моменту її укладання, тобто з 26.04.2017 року.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та її представник у судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилались на обставини, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Після оголошення перерви, надали до суду письмову заяву про завершення розгляду справи за їх відсутності. У такій письмовій заяві просять позов задовольнити в повному обсязі.

Представниквідповідача Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У такій письмовій заяві представник відповідача також зазначає про невизнання позовних вимог та у задоволені позову просить відмовити.

Будь-яких інших заяв із процесуальних питань до суду не надходило.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 26.04.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та ОСОБА_1, було укладено кредитний договір у спосіб подання письмової заяви Позивачем, як позичальником, про надання строкового кредиту № ABHORG52 (а.с. 28), підписанням сторонами такої заяви позичальника, з одночасним підписанням Позивачем довідки про умови кредитування та сукупну вартість споживчого кредиту (а.с. 29), графіку погашення заборгованості (а.с. 30), анкетою-заявою про приєднання Позивача до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 35).

Суд зазначає, що відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Належною формою кредитного договору згідно ч. 1 ст.1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст.218, ч. 2 ст.1055 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В даному випадку істотні умови кредитного договору зафіксовано у вищевказаних заяві про надання строкового кредиту № ABHORG52 від 26.04.2017 року, довідці про умови кредитування та сукупну вартість споживчого кредиту, графіку погашення заборгованості, анкеті-заяві про приєднання Позивача до Умов та Правил надання банківських послуг, самих Умовах та Правилах надання банківських послуг.

Суд доходить висновку, що вказані дії сторін щодо укладання Кредитного договору у такий спосіб не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права, а відтак породжували відповідні договірні зобов'язання для сторін по справі.

Згідно умов вказаного Кредитного договору Відповідач зобов'язався надати Позивачеві кредит у розмірі 11 891 (одинадцять тисяч вісімсот дев'яносто одна) грн. 36 коп., шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_4, як продавцю товару, що продавався у кредит. Строк такого Кредитного договору згідно п. 2 Заяви Позичальника № ABHORG52 від 26.04.2017 року становив 36 місяців, з 26.04.2017 року по 25.04.2020 року включно, зі сплатою 0,12 % річних від залишкової суми кредиту (а.с.6-7).

Пунктом 4 та 5 Заяви Позичальника № ABHORG52 від 26.04.2017 також була передбачена разова винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 457 (чотириста п'ятдесят сім) грн. 36 коп., та щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 475 (чотириста сімдесят п'ять) грн. 65 коп.

Матеріалами справи підтверджено, що Відповідач свої зобов'язання за вказаним кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві обумовлену сторонами грошову суму шляхом перерахування 11 434 грн. 00 коп. на розрахунковий рахунок ФОПОСОБА_4 (платіжне доручення № НОМЕР_1 від 26.04.2017 року (а.с.32) та 457 грн. 36 коп. на рахунок Позивача по справі (платіжне доручення № MQ1I від 26.04.2017 року (а.с.32, зворотній бік).

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Згідно вимог ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ч. 2 ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно з ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 вищевказаної постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

З наведеного вбачається, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином, тільки у разі доведеності факту обману (тобто винних дій сторони в угоді) і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони укласти оспорювану угоду на зазначених в ній умовах, така угода може бути визнана недійсною.

Оцінюючи надані суду докази у їх сукупності, зокрема підписану сторонами Довідку про умови кредитування та сукупну вартість споживчого кредиту (а.с. 29), графік погашення заборгованості (а.с. 30), анкету-заяву про приєднання Позивача к Умовам та правилам надання банківських послуг (а.с. 35), суд вважає, що матеріалами справи підтверджено обставина того, що на момент укладення договору Позивачу була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для розуміння нею як змісту так і виду Договору, який Позивач підписує.

Таким чином, доводи Позивача, про те що вона діяла під впливом обману, і що її внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями працівників банку, спростовується наведеними доказами, що містяться в матеріалах справи.

Під час розгляду справи сторона Позивача не надала жодного доказу, як про те, що такий учасник справи не мала вільного волевиявлення, як учасник правочину на його укладання, так і доказів того, що їй не було роз'яснено про всі ризики укладення такого договору.

Стосовно доводів сторони Позивача про порушення Відповідачем вимог закону України «Про захист прав» споживачів та застосування видів нечесної підприємницької практики, суд зазначає по наступне.

Згідно зст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.

Як роз'яснено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору.

Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди.

Згідно з п. 2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації.

Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньостатистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, бездіяльністю, яка вводить в оману визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

За змістом ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Згідно з текстами вищевказаних письмової заяви Позивача, як позичальника, на надання строкового кредиту (а.с. 28), підписаною сторонами Довідки про умови кредитування та сукупну вартість споживчого кредиту (а.с. 29), графіку погашення заборгованості (а.с. 30), анкетою-заявою про приєднання Позивача к Умовам та правилам надання банківських послуг (а.с. 35) такі істотні умови договором передбачені. Зокрема сторонами погоджені усі істотні умови договору як: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткові ставки; розмір та порядок сплати винагороди за надання фінансового інструменту; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору у вигляді пені у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості.

При цьому, як вже зазначалося вище, кредитний договір був укладений в належній письмовій формі та підписаний особисто сторонами, що позивачем не оспорюється.

Суд зазначає, що пункт 13 вказаної Анкети має застереження: «підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що йому надана вся інформація про умови кредитування, у тому числі мету кредитування, форму його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, порядок обслуговування та повернення кредиту, варіант повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість достроково повернути кредит, переваги та недоліки схем кредитування.

Отже, в даному випадку суд вважає, що всупереч вимогам ст. 12 ЦПК України, позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що оспорюваний кредитний договір укладено внаслідок проведення кредитодавцем нечесної підприємницьку практику.

Доводи Позивача про те, що спірний кредитний договір викладено наскільки дрібним шрифтом, що він є незрозумілим, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про визнання цього договору таким, що укладений внаслідок здійснення Відповідачем нечесної підприємницької практики, оскільки, при укладенні цього Договору, Позивач не заявляла будь-яких претензій щодо розміру шрифту та неможливості його прочитати. При цьому, Позивач і не була обмежена у праві відмовитись від укладення такого Кредитного договору у випадку, якщо шрифт цього Договору є для неї нечитабельним, або ж зажадати від Відповідача викласти текст договору більшим шрифтом, чого нею зроблено не було.

Суд зазначає, що в разі незгоди з умовами кредитного договору Позивач мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом вона не скористалась, адже суду не надано доказів відкликання Позивачем своє згоди на укладення договору.

Суд вважає, що позивачем не доведено, що зміст кредитного договору в частині визначення розміру кредиту, порядку та строку його повернення, відсоткової ставки порушує встановлені законом вимоги щодо справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності договору, в тому числі щодо позичальника за договором.

Аналізуючи правовідносини сторін, суд доходить висновку, що в даному випадку Позивач мала можливість не тільки обрати будь-яку іншу фінансову установу замість відповідача, не тільки відмовитись від підписання як самого кредитного договору, а й відкликати свою згоду на укладення такого договору протягом певного строку або взагалі відкласти його підписання, на термін якого в будь-якому разі було достатньо для вивчення змісту спірного договору, в тому числі із залученням фахівця в галузі права, та наданням відповідних протоколів розбіжностей до такого договору.

Суд вважає, що усіма своїми діями позивач підтвердила своє волевиявлення на укладання кредитного договору, та забезпечення такого договору у спосіб обтяження майна іпотекою з певними умовами. Зміст такого договору відповідає законодавче закріпленому принципу свободи договору. Свою згоду позивач не відкликала у будь-який спосіб, хоча законом прямо передбачено таке його право, а тому це свідчить про прийняття стороною позивача спірного договору з усіма його умовами та про те, що такий договір він вважала для себе прийнятним.

Суд зважає і на пояснення Позивача, надані ним під час розгляду справи по суті, згідно змісту яких укладання такого договору відбулось внаслідок неуважності самого Позивача до змісту підписаних документів. Враховуючи вищевикладені обставини справи, посилання позивача на невірне розуміння ним природи правочину, з огляду на його неуважність, на час укладення правочину, не можуть бути самостійною підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Разом із цим, суд погоджується із доводами позивача щодо встановлення в спірному кредитному договорі несправедливих умов стосовно сплати Позивачем банку єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 457 (чотириста п'ятдесят сім) грн. 36 коп. (п. 4 Заяви № ABHORG52 про надання строкового кредиту від 26.04.2017 року)та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 457 (чотириста п'ятдесят сім) грн. 65 коп.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинної на момент укладання спірного договору) кредитодавцю заборонялось встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно із Законом України Про захист прав споживачів» під послугою розуміється діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Таким чином, банк не може встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які не є послугою банку. До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною.

Оскільки, дії банку - здійснення фінансового інструменту не є послугами в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», то, на думку суду, умови спірного кредитного договору як виплата у вигляді винагороди за здійснення фінансового інструменту є нікчемними.

За положеннями ч.2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Таким чином, суд вважає незаконним встановлення у кредитному договорі сплату щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в момент вчинення правочину, тобто укладання спірного кредитного договору, Відповідачем були недодержанні вимоги, які встановлені частинами першою ст. 203 ЦК України, в частині встановлення в спірному кредитному договорі несправедливих умов стосовно сплати Позивачем банку єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 457 (чотириста п'ятдесят сім) грн. 36 коп. (п. 4 Заяви № ABHORG52 про надання строкового кредиту від 26.04.2017 року) та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 457 (чотириста п'ятдесят сім) грн. 65 коп.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання недійсними умов спірного кредитного договору в частинні його умов щодо встановлення обов'язку Позивача сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту.

При цьому суд зазначає, що недійсність окремих частин вказаного правочину не призводить до недійсності решти його частини і правочину в цілому, адже в даному випадку у суду є всі підстави вважати, що такий спірний правочин був би вчинений без включення до нього недійсної частини.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

За змістом ч. 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволення чи відхилення частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з відповідача Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» в дохід держави підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири)грн. 80 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст.203, 215, 1054 ЦК України, ст. ст. 1, 11 Законом України «Про захист прав споживачів» та Законом України «Про споживче кредитування», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141,258, 263, 265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», про визнання недійсною заяви позичальника про надання строкового кредиту -задовольнити частково.

2. Визнати недійсним кредитний договір, укладений 26.04.2017 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк в частині встановлення позичальнику обов'язку сплати єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 457 (чотириста п'ятдесят сім) грн. 36 коп. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 475 (чотириста сімдесят п'ять) грн. 65 коп.(пункт 4 та пункт 5 Заяви Позичальника № ABHORG52 про надання строкового кредиту від 26.04.2017 року).

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в дохід держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області, через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан