Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 0808/8853/2012Головуючий у 1-й інстанції Жукова О.Є.
Пр. № 22-ц/778/1469/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2018 року у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - Банк) на дії державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Прінь Валентини Олександрівни, заінтересована особа ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року Банк звернувся до суду із вищезазначеною скаргою, в якій просив визнати незаконними дії державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Прінь В.О. по виконавчому провадженню № 52036294 при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 04.12.2017; скасувати вказану постанову.

Скарга обґрунтована тим, що оскаржувана постанова про повернення виконавчого документу стягувачу є безпідставною та винесена з порушенням законодавства, а саме держвиконавцем не здійснено всіх необхідних дій для виконання рішення суду, зокрема не подано подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника, не вчинено всіх дій, які б сприяли ефективному та своєчасному виконанню рішення в повному обсязі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2018 року (а.с. 42-44) у задоволенні вищезазначеної скарги Банку відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 48-54) просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу Банку у повному обсязі.

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, його нормами керувався суд першої інстанції у цій справі при постановленні оскаржуємої ухвали, його нормами має також керуватись й апеляційний суд при апеляційному перегляді цієї справи.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною скаргою відкрито (а.с. 58), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 60).

Державний виконавець Олександрівського ВДВС с. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Прінь В.О. подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу Банку (а.с. 69-72).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 29 березня 2018 року, не відбувся та був відкладений через перебування судді-доповідача у відрядженні у м. Києві у зв'язку із проходженням кваліфікаційного оцінювання судді (а.с. 74).

У судове засідання 10 травня 2018 року повідомлені апеляційним судом з дотриманням вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, (а.с. 75-81) всі особи, які беруть участь у цій справі, не з'явились, окрім представника Олександрівського ВДВС с. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області на підставі довіреності (а.с. 82) ОСОБА_4, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, за присутністю представника Олександрівського ВДВС с. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області на підставі довіреності (а.с. 82) ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Олександрівського ВДВС с. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_4, яка зазначала, що державний виконавець Прінь В.О. на теперішній час перебуває у відпустці, тому не з'явилась у дане судове засідання, останньою було здійснено всі можливі заходи для примусового виконання рішення суду, повернення виконавчого листа стягувачеві при вищевикладених обставинах не перешкоджає останньому у подальшому звернутись до виконавчої служби для його виконання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є ухвали.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги Банку у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 447-453 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, та виходив із безпідставності та обґрунтованості вимог останньої.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а ухвалу суду першої інстанції - такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

Так, при вирішення скарги Банку у цій справі суд першої інстанції правильно виходив із наступного.

За змістом ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Ч. 8 ст. 48 Закону передбачено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що на виконанні у Олександрівському ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/331/216/13 про стягнення з ОСОБА_3.а на користь Банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 69381,89 доларів США та судового збору 3219 грн. ВП № 52036294 (виконавчий лист та постанова про відкриття виконавчого провадження державного виконавця Прінь В.О. від 30.08.2016 року, копії а.с. 25-26).

При виконанні вищезазначеного виконавчого документу державним виконавцем Прінь В.О. було вчинено у виконавчому провадженні наступні виконавчі дії.

Арешт на майно боржника накладено при попередньому надходженні виконавчого листа на виконання до відділу 19.06.2013 року (а.с. 27-28).

Згідно даних бази «АІС Автомобіль» та НАІС транспортні засоби за ОСОБА_3 не зареєстровано (а.с. 29).

Згідно відповіді Держгеокадастру за боржником відсутні зареєстровані земельні ділянки (а.с. 30).

Згідно відповіді ДФС України за боржником рахунки не обліковуються (а.с.31).

Згідно відповідей ПФУ та ДФСУ відсутні відомості щодо отримання боржником доходу (а.с. 32).

Відповідно до довідки адресно-довідкової роботи ДМС ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 33).

Встановлено, що за вказано адресою майно, належне боржникові, на яке відповідно до закону можливо звернути стягнення, відсутнє (акт державного виконавця від 23.11.2017 року, копія а.с. 34).

Відповідно до інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно, за боржником зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться в іпотеці в ПАТ «Родовід Банк», кредит надано в іноземній валюті, однак відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на дану квартиру відповідно до закону неможливо звернути стягнення.

04.12.2017 року державним виконавцем Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Прінь В.О. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону (копія а.с.35), з тих підстав, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що оскаржувана постанова винесена за наявністю підстав визначених п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону.

Оскільки, за результатами виходу державного виконавця встановлено, що за місцезнаходженням боржника майно на яке можливо звернути стягнення відсутнє, про що складено акт, державний виконавець виконав вимоги ч. 8 ст. 48 Закону щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, що підтверджено доказами наданими державним виконавцем, а тому доводи скаржника є безпідставними.

Також, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання Банку на те, що державний виконавець не звернувся до суду з поданням щодо примусового проникнення до житла боржника, оскільки актом від 23.11.2017 державного виконавця підтверджено, що ним перевірено майновий стан боржника, однак встановлено, що наявне за місцем проживання рухоме майно боржника (4 телевізори, кавоварка, мікрохвильова піч, електром'ясорубка, електрична соковижималка, кондиціонер, відеомагнітофон, пральна машинка, водонагрівач, омофон, витяжка, газова плита, м'які меблі (диван, два крісла та два журнальних стола), магнітофон, плетені меблі (стіл, диван, два крісла) перебуває у заставі за договором застави із ОСОБА_5 від 10.10.2007 року, обтяження зареєстровано 21.08.2012 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с. 36-38), а отже підстав для звернення до суду у державного виконавця не було.

Доводи апеляційної скарги Банку не спростовують фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуємої ухвали у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на процесуальному законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. ч. 6 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Банк мав право на звернення до суду із вищезазначеною скаргою у цій справі.

Проте, Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своєї вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі.

Суд першої інстанції правильно вважав, що підстави для задоволення вищезазначеної скарги Банку у цій справі відсутні.

Оскільки, державний виконавець мав право винести вищезазначену постанову від 04.12.2017 року про повернення виконавчого документа Банку, як стягувачеві, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» через відсутність саме на час винесення оскаржуємої постанови у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Проте, це не перешкоджає Банку у подальшому вирішувати питання про примусове виконання вищезазначеного виконавчого документу в разі скасування у подальшому мароторію звернення стягнення на нерухоме майно, з'явлення у боржника будь-якого рухомого, нерухомого майна, коштів, скасування застави вищезазначеного рухомого майна боржника тощо.

Вищезазначені правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи не свідчать про те, що державний виконавець зобов'язаний був звертатись при вищевикладених обставинах до суду з поданням для вирішення питання про обмеження боржника у праві виїзду за кордон України, оскільки останнє можливо лише за умови встановлення факту умисного ухилення боржника від виконання рішення суду у виконавчому провадженні.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги Банку.

Так, в силу вимог ст. 367 ч.3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, Банком апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, в разі відмови Банку у задоволенні його апеляційної скарги у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що Банком не надано у матеріали цієї справи докази понесення будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, взагалі.

Керуючись ст.ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п.п.8, 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення суду апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 15 травня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.