Провадження № 2/591/1050/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

секретаря судового засідання Кальченко М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми цивільну справу № 592/14245/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на своє утримання, вимоги мотивує наступним. У період часу з 20 червня 2008 року по 07 грудня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач зазначає, що він не працює та є інвалідом І групи загального захворювання, у звязку з чим потребує постійного стороннього догляду. Інвалідність встановлено з 04 січня 2017 року по 01 січня 2018 року, тобто під час перебування у шлюбі з відповідачем. Позивач вказує, що його місячний дохід становить лише пенсія по інвалідності у розмірі 1452 грн, тоді як відповідач отримує заробітну плату у розмірі не нижчому ніж 3200 грн., а тому має можливість надавати йому допомогу. Посилаючись на вимоги ст. ст. 75, 76, 77, 80 Сімейного кодексу України, позивач просить суд стягнути із відповідача ОСОБА_2 на своє утримання аліменти в розмірі ј частки від її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із дня предявлення позову.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначила, що після виплати аліментів на дитину у позивача на проживання залишається сума, що нижча від прожиткового мінімуму.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в повному обсязі. Пояснила, що її середнього сина-студента утримує її старший син, який проживає за кордоном і оплачує брату навчання. Відповідач надала суду відзив на позов (а.с.26-28), в якому зазначила, що надавати матеріальну допомогу колишньому чоловікові вона не має можливості. Відповідач вказує, що розмір її доходу становить 3058,60 грн. за вирахуванням податків. На утриманні відповідача перебувають два сини: неповнолітній ОСОБА_4 та ОСОБА_5, студент 2 курсу денної форми навчання, який стипендію не отримує та у нього відсутній інший дохід. Відповідач вказує, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 грудня 2017 року з ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 стягнуто аліменти. Однак станом на 13 лютого 2018 року він аліменти фактично не сплачував. Відповідач вказує, що її дохід не забезпечує прожиткового мінімуму, встановленого законом для неї та її двох дітей. Крім того, свою позицію щодо невизнання позову відповідачка обґрунтовує тим, що позивач проживає разом зі своєю матірю, яка як опікун сина може отримувати грошову допомогу по догляду за ним. Також вказує, що позивачем без згоди відповідача було продано їх спільний автомобіль, що придбався у шлюбі за спільні кошти, та сума від продажу є його доходом позивача. Крім того, відповідач вказує, що її чоловік негідно поводився у шлюбних відносинах, і причиною розірвання шлюбу є подружня зрада чоловіка.

23 лютого 2018 року позивач направив до суду відповідь на відзив (а.с.39-42), в якій спростовує доводи відповідача. У відповіді ОСОБА_3 зазначає, що рішенням суду з нього стягнуто аліменти в розмірі ј частки доходу на утримання спільного з відповідачкою сина, що становить не менше 50% прожиткового мінімуму (930 грн.) щомісячно. Однак його щомісячний дохід становить 1452 грн., тобто на проживання позивачу залишається 522 грн., що не відповідає прожитковому мінімуму для непрацездатних осіб встановленому з 01 січня 2018 року ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік».

Також позивач зазначає, що йому відомо, що повнолітній син відповідача ОСОБА_5 фактично працює та отримує дохід не менший мінімальної заробітної плати, про що відповідач не повідомила суду. Крім того, відповідач не позбавлена можливості отримувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, з його батька. Позивач у відповіді вказує, що дохід ОСОБА_2 із синами (із врахуванням аліментів на утримання неповнолітнього сина, заробітних плат відповідача та повнолітнього сина, аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання) може становити 9313 грн., тобто по 3104,33 грн. на кожного члена сімї. Натомість позивачу до прожиткового мінімуму не вистачає 851 грн. Позивач заперечує проти тверджень відповідачки, шо його повинна утримувати мати, оскільки вона є жінкою похилого віку, інвалід ІІ групи, онкохвора. Щодо отримання доходу від автомобіля, то позивач зазначає, що коштами від його продажу було погашено борг по кредиту перед банком, який зявився під час спільного проживання сторін. Щодо подружніх зрад, то відповідач заперечує проти цього та зазначає, що це не відповідає дійсності, так як він переніс інсульт, сам потребує стороннього догляду, і з 04 січня 2017 року позивачу було встановлено І групу інвалідності, а відповідач жодним доказом не довела, що він їй зраджував.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 грудня 2017 року вказану справу передано за підсудністю до Зарічного районного суду м. Суми за зареєстрованим місцем проживання позивача.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період часу з 08 червня 2008 року по 07 грудня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.6,32).

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціально експертизи від 26 грудня 2016 року, ОСОБА_3 встановлено І групу інвалідності до 01 січня 2018 року (а.с.5).

Довідкою до акту огляду МСЕК від 27 грудня 2017 року підтверджується, що група інвалідності І «Б» позивачу продовжена на строк до 01 січня 2020 року (а.с.43).

Згідно довідки, виданої Сумським обєднаним управлінням Пенсійного фонду Сумської області, ОСОБА_3 знаходиться на обліку в Сумському ОУПФУ і отримує пенсію по інвалідності з січня 2017 року, розмір якої станом на листопад 2017 року (місяць, що передує зверненню з позовом до суду) становить 1452,00 грн. (а.с.4).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» № 2246-VIII встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

Таким чином, розмір пенсії позивача відповідає прожитковому мінімуму осіб, які втратили працездатність, визначений ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» .

Як вбачається з наданих письмових доказів, позивачу встановлено індивідуальну програму реабілітації інваліда (а.с.49-54).

Крім того, ОСОБА_3 проходив лікування у неврологічному відділенні СМКЛ №4, що підтверджується випискою (а.с.47-48) та в Сумській обласній лікарні у відділені мікрохірургії ока, що підтверджується епікризами та виписками із обстеження (а.с.44-46).

Суду надано ряд чеків на покупку ліків на загальну суму 16467,73 грн. (а.с.80-94).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 грудня 2018 року з стягнуто ОСОБА_6 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), починаючи з 31 жовтня 2018 року, на користь ОСОБА_2 (а.с.32).

Відповідно до довідки-розрахунку Зарічного ВДВС міста Суми, заборгованість ОСОБА_6 по сплаті аліментів за період з 31 жовтня 2017 року по лютий 2018 року склала 2 734,58 грн (а.с.72).

Суду надано платіжні документи про перерахування позивачем на імя ОСОБА_7 аліментів у розмірі 2603,75 грн. (1863,23 грн.+740,52 грн) (а.с.95-96).

Із довідки про доходи ОСОБА_2 вбачається, що її заробітна плата в січні 2018 року становила 3730 грн (а.с.29).

Судом встановлено, що разом із відповідачем ОСОБА_2 проживають її сини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, студент другого курсу денної форми навчання СНАУ, ця обставина сторонами не оспорюється.

Як вбачається із довідки про доходи сина відповідачки - ОСОБА_5, останній з серпня 2017 року по січень 2018 року стипендію не отримував (а.с.30-31).

Також судом встановлено, що ОСОБА_8, мати позивача, отримує пенсію як інвалід ІІ групи (а.с.61) та знаходиться на обліку в лікаря онколога (а.с.59-60).

Як вбачається з поданих письмових доказів, у провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебувала справа за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором, укладеним 11 серпня 2008 року, у розмірі 13310,03 грн. Зазначена сума боргу була сплачена ОСОБА_3 в травні 2017 року в повному обсязі, про що ПАТ КБ «Приватбанк» видав 02 червня 2017 року довідку (а.с.58).

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі - колишнім подружжям, урегульовано положеннями ст. 75-76 СК України.

Так згідно ст. 76 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу (ч. 2 ст. 76 СК України).

Крім того, за положеннями частин другої - четвертої статі 75 СК України, право на утримання (аліменти) має той із подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобовязання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 18.03.2018 року у справі № 296/5385/17, провадження № 61-4187св18, якою підтримана раніше висловлена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 року у справі № 6-1111цс17.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу дійсно була встановлена перша група інвалідності під час перебування в шлюбі з відповідачкою.

У даній справі судом також встановлено, що на час звернення до суду позивач отримував пенсію по інвалідності в розмірі 1452 грн., тобто його дохід забезпечував йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, до моменту стягнення аліментів

На час розгляду справи позивач є платником аліментів на неповнолітнього сина, однак доказів, що відрахування з його пенсії аліментів на утримання сина проводяться саме у розмірі 930 грн. щомісячно - суду надано не було.

При цьому, як представник позивача, так і відповідач підтвердили в судовому засіданні ту обставину, що з позивача утримується аліментів в сумі по 362 грн. щомісячно.

Суд бере до уваги, що позивачем в березні та травні 2018 року перераховано відповідачці аліменти у розмірі 2603,75 грн.

Стосовно доводів відповідачки про наявність інших доходів позивача, то суду не було надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України, що позивач самостійно розпорядився придбаним у шлюбі автомобілем Джілі, натомість позивачем надано докази того, що ним сплачено перед банком борг, який утворився в період, коли сторони перебували у шлюбі.

При цьому, і позивачем в свою чергу не надано суду належних та допустимих у розумінні ст. ст. 77-78 ЦПК України щодо можливості отримання відповідачкою щомісячного доходу 9313 грн., тобто по 3104,33 грн. на кожного члена її сімї. Таким чином, це лише нічим не підтверджене припущення позивача.

Натомість із наданих суду доказів встановлено, що щомісячний дохід відповідачки складає 3200 грн. на місяць (заробітна плата), а її повнолітній син, який навчається на бюджетній формі, стипендії не отримує (а.с.30, 31).

У свою чергу посилання відповідача, що негідна поведінка її колишнього чоловіка ОСОБА_3 в шлюбі, а саме: зрада чоловіка також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Також в судовому засіданні стороною позивача спростовано твердження відповідача, що мати позивача може доглядати за своїм сином та надавати йому матеріальну допомогу.

Так, суду надані докази, що мати позивача ОСОБА_8 є пенсіонером за віком, є інвалідом ІІ групи, має онкологічне захворювання, її пенсія складає 1452 грн. на місяць, вона не отримує соціальних допомог та компенсацій (а.с.59-61), а тому не має можливості утримувати свого повнолітнього непрацездатного сина.

Суд критично ставиться до пояснень позивача з приводу того, що сплата ним аліментів на дитину залишить його взагалі без засобів до існування, оскільки обовязок утримувати неповнолітню дитину це безальтернативний обовязок батьків, а обовязок утримання колишнього чоловіка, дружину покладається на іншого з подружжя лише у разі, якщо колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 отримує щомісячний дохід у вигляді пенсії у розмірі 1452 грн, з якого фактично (згідно доказів) щомісячно відраховуються аліменти у розмірі 362 грн., таким чином, позивачу залишається сума 1090 грн.

Дана сума дійсно є меншою від прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб на 283 грн.

Відповідач ОСОБА_2 отримує щомісячний дохід у вигляді заробітної плати в сумі 3200 грн., крім того, на неповнолітнього сина відповідач отримує аліменти від позивача у фактичній сумі 362 грн. щомісячно.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_3: став непрацездатним та отримав інвалідність до розірвання шлюбу; не доведено того факту, що позивач негідно поводився у шлюбних відносинах; після виплати аліментів позивач має нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення; він потребує матеріальної допомоги; а колишня дружина може надавати матеріальну допомогу, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання аліментів від колишньої дружини.

Однак, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано розмір аліментів, які він бажає стягнути з своєї колишньої дружини, а саме: ј частина від її доходів.

З урахуванням тієї обставини, що відповідачка сама отримує лише мінімальну заробітну плату, на її утриманні перебуває неповнолітній син, для забезпечення нормального рівня життя якого аліментів від позивача явно недостатньо, то суд вважає, що розміру аліментів 1/10 частина частини від заробітку (доходу) відповідачки буде достатньо, щоб довести рівень матеріального забезпечення позивача ОСОБА_3 до прожиткового мінімуму.

Відповідно до ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. В даному випадку позов про стягнення аліментів подано до суду 11.12.2017 року.

На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів за один місяць.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачки слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 704,80 грн., так як позивач у відповідності до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від його сплати при подачі позову до суду.

Керуючись ст.ст. 75, 76, 77, 79 СК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 430 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання: м. Суми, Піщане, вул. Сумська, 10, про стягнення аліментів на утримання подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на його утримання в розмірі 1/10 частини від її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 11.12.2017 року.

Рішення суду в межах суми платежу аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Сумської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення в той же строк з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 18.05.2018 року.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Зарічного районного суду м. Суми Г.В. Кривцова