Справа № 147/796/17
Провадження № 22-ц/772/944/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 рокуСправа № 147/796/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач - Державне підприємство «Тростянецький спиртовий завод»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 4 апеляційну скаргу Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 березня 2018 року, ухвалене у приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області (головуючий суддя Волошин А.І.), повне судове рішення складено 02 березня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення заборгованості та компенсаційних виплат,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що 23 жовтня 2015 року він був прийнятий на посаду охоронника ДП «Тростянецький спиртовий завод». 17 червня 2016 року його було звільнено із займаної посади за угодою сторін, згідно із п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Проте, всупереч вимогам законодавства, в період роботи позивача, відповідач не виплачував йому заробітну плату, внаслідок чого на час звільнення мала місце заборгованість в розмірі 11987,44 грн., крім того в день звільнення з роботи відповідач не провів з ОСОБА_3 остаточний розрахунок.

При зверненні до відповідача за розрахунком, позивачем було отримано відповідь про неможливість його проведення внаслідок відсутності у підприємства грошових коштів.

Таким чином, при звільненні ОСОБА_3 з роботи з ним не було здійснено повний розрахунок, чим порушено норми ст.116 КЗпП України.

В звязку із викладеним позивач змушений був звернутися до суду та просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, в розмірі 11987,44 та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 93429,78 грн.

В ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги. Зокрема, ОСОБА_3 відмовився від позовних вимог в частині стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 11987,44 грн., оскільки, як зазначено у клопотанні ОСОБА_3, 24 листопада 2017 року відповідачем було виплачено дану заборгованість, а також подав новий розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та просив стягнути його у розмірі 52526,20 грн.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 березня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Тростянецький спиртовий завод» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 51510,50 грн. з послідуючим утриманням всіх податків і обовязкових платежів.

Стягнуто з ДП «Тростянецький спиртовий завод» в дохід держави 640,00 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ДП «Тростянецький спиртовий завод» просить рішення суду першої інстанції скасувати. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вважає, що судом першої інстанції порушено правила підвідомчості даного спору, оскільки у провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа № 10/47-08 за заявою боржника ДП Тростянецький спиртовий завод про банкрутство, а тому з урахуванням положень ст.ст. 12, 16 ГПК України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» заявлені позовні вимоги мають розглядатися в порядку господарського судочинства. Крім того, представник відповідача вказує, що, на його думку, судом першої інстанції невірно розраховано середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони у справі та їх представники не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та змісту положень п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, дійшов до висновку, що апеляційна підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 12, 76, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_3 23 жовтня 2015 року був прийнятий на посаду охоронника ДП «Тростянецький спиртовий завод», на підставі наказу № 149-к від 22 жовтня 2015 року , про що в його трудовій книжці зроблено відповідний запис №39 (а.с.6 на звороті).

Наказом №2016-06-17-1-к від 17 червня 2016 ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України.

Сторонами не заперечується, що на час звільнення позивача з роботи підприємство мало заборгованість перед ним по заробітній платі у розмірі 11987,44 грн.

Зазначену заборгованість відповідачем остаточно погашено 21 листопада 2017 року, що підтверджується копіями фіскальних чеків ВД УДППЗ «Укрпошта» та списків № 16, 18 згрупованих поштових відправлень (а.с. 38-41а).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір з приводу порушення підприємством законодавства про оплату праці, а дія мораторію не поширюється на вимоги кредиторів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено повного розрахунку із позивачем при звільненні, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання права позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, сума якого має бути визначена за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), а також, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати відповідно до Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у цивільній справі № 6-76цс14, висловленою у постанові від 02 липня 2014 року, згідно з якою передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність постанови державного виконавця про арешт коштів боржника від 15 серпня 2016 року, не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, ґрунтується на вимогах закону.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

Вірним також є висновок суду про те, що при розрахунку середнього заробітку слід з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою

пов'язана відповідна виплата, як це визначено абзацом 3 пункту 2 Порядку.

Суд першої інстанції правильно посилався на пункт 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Разом з тим, перевіряючи проведений позивачем розрахунок суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, районний суд правильно звернув увагу, що періодом затримки слід вважати час із 18 червня 2016 року (наступний день після звільнення) по дату фактичного розрахунку, якою є 16 листопада 2017 року і це підтверджується копіями відповідних платіжних документів, а не 24 листопада 2016 року, як помилково зазначив позивач у своєму розрахунку. Разом з тим суд першої інстанції не врахував, що для нарахування виплат, які обчислюються із середньої зарплати за останні два місяці роботи особам, які працюють за підсумованим обліком робочого часу, що відображається у табелі змінності працівників охорони підприємства, доцільно обчислювати та застосовувати середньогодинну заробітну плату.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги щодо неточності розрахунку середнього заробітку та приймає до уваги наданий апелянтом розрахунок, згідно із яким виходячи з заробітної плати позивача за попередні два місяці перед звільнення, розмір якої становить 5803,96 грн та кількості відпрацьованих годин за квітень-травень 2016 року 336 годин, його середньогодинна заробітна плата становить 17,27 грн. (5803,96 грн./336 год.)

Тому, враховуючи інформацію листів Міністерства соціальної політики від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 та 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 щодо норм тривалості робочого часу в годинах, середній заробіток за вказаний період затримки розрахунку при звільненні з 18 червня 2017 року по 16 листопада 2017 року, що підлягає виплаті на користь позивача, складає 48919,09 грн. (17,27 грн. * 1832 дні).

В той же час, доводи апеляційної скарги про те, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства не заслуговують на увагу суду з таких підстав.

Законом України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI, який набрав чинності 19 січня 2013 року, «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зазначений Закон викладено в новій редакції.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» статтю 12 ГПК доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах, зокрема про стягнення заробітної плати з боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.

Відповідно до Закону України від 02 жовтня 2012 року № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» розділ X «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи за позовом про стягнення заробітної плати з роботодавця, слід враховувати положення пункту 1-1 розділу X «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимоги статті 15 ЦПК (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 12 ГПК та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника.

У справі встановлено, що ухвалу Господарського суду Вінницької області про порушення провадження у справі про банкрутство ДП «Тростянецький спиртовий завод» постановлено 21 березня 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в частині, що встановлює виключну підвідомчість справ про стягнення заробітної плати з боржника господарським судам, а тому такий спір правильно розглянуто судом першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Крім того, аргументуючи апеляційну скаргу, представник відповідача посилався на відсутність вини ДП «Тростянецький спиртовий завод», що є обовязковою умовою виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обґрунтовуючи це розпочатою судовою процедурою щодо розпорядження майном боржника.

Апеляційний суд звертає увагу, що аналогічні доводи, викладені представником позивача у запереченні на позовну заяву, були предметом дослідження у суді першої інстанції та отримали відповідну правову оцінку у судовому рішенні.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наявність постанови державного виконавця про арешт коштів боржника не свідчить про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів, а тому не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити відповідні кошти.

Тому, посилання апелянта на невстановленість судом вини підприємства, що є обов'язковою умовою виплати середнього заробітку за весь час затримки, суд вважає безпідставними.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи вказане, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 березня 2018 року змінити.

Зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, що підлягає стягненню з Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» на користь ОСОБА_3, з 51510 (пятдесят одної тисячі пятсот десять) грн., 50 коп. до 48919 (сорока восьми тисяч девятсот девятнадцяти) грн., 09 коп.

Зменшити розмір судового збору за подання позовної заяви, що підлягає стягненню з Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» в дохід держави з 640 грн., до 596 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_2

Судді : /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5

Згідно з оригіналом: