АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/9520/17 Номер провадження 22-ц/786/1063/18Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Хіль Л.М., Гальонкіна С.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні суду в м. Полтаві цивільну справу за позовної заяви ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бурат-Агро" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вілшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бурат-Агро" на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 березня 2018 року, ухвалене у період часу з 17:48:32 год. 27 березня 2018 року до 08:29:40 год. 28 березня 2018 року, під головуванням судді Савченко Л.І. -

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

29 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Бурат-Агро» про скасування наказу директора ТОВ «Бурат-Агро» від 23 жовтня 2017 року, поновлення її на посаді начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики, стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 жовтня 2017 року та відшкодування моральної шкоди у сумі 20000 грн.

Позовні вимоги вмотивовувала тим, що 26 жовтня 2012 року вона була прийнята на роботу до ТОВ «Бурат-Агро», де працювала на різних посадах. 23 жовтня 2017 року на підставі Наказу директора її звільнено із посади начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним та упередженим, оскільки при звільненні не було враховане її переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, що передбачено ст. 42 КЗпП України. Вказує, що звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України можливе лише тоді, якщо працівник відмовився від переведення на іншу роботу, тому при скороченні штату роботодавець зобов'язаний одночасно з попередженням про звільненням, пропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві. Вказані норми трудового законодавства були проігноровані, процедура та оформлення звільнення були проведені неправильно. Попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника, первинної профспілкової організації отримано не було, що є обов'язковим при звільненні на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Внаслідок незаконного звільнення їй спричинена моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, внаслідок втрати роботи та необхідності пошуку роботи. Враховуючи, що значний період свого трудового шляху перебувала на керівних посадах, звільнення суттєво пригнітило її моральний стан, що вплинуло і на фізичне здоров'я. Незаконне звільнення позбавило її професійної реалізації, призвело до погіршення відносин із трудовим колективом, приниження ділової репутації та інших негативних наслідків.

Прохала також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, вказаної в довідці, виданій відповідачем.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 березня 2018 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

Скасовано наказ директора ТОВ «Бурат-Агро» Уткіна М.О. за № 00153 від 23 жовтня 2017 року про припинення трудового договору, яким звільнено ОСОБА_2, начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Поновлено ОСОБА_2 на посаду начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики Товариства з обмеженою відповідальність «Бурат Агро» з 23 жовтня 2017 року.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальність «Бурат-Агро» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 жовтня 2017 року по 28 березня 2018 року у сумі 65962 грн. 44 коп., у відшкодування моральної шкоди 2000 грн., судовий збір у сумі 64-00 грн., а всього 68026 грн. 44 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальність «Бурат-Агро» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1939 грн.62 коп.

Повернуто ОСОБА_2 зайво сплачений судовій збір у сумі 64 грн. 80 коп., сплачений нею 22.03.2018 року по квитанції № 21981078-1 через ПАТ «Креді Агріколь Банк», отримувач УДКСУ в м.Полтава, код отримувача 38019510, банк отримувача ГУ ДКСУ в Полтавській області, код банку отримувача: 831019.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

.

короткий зміст вимог апеляційної скарги :

З даним рішенням не погодився відповідач ТОВ «Бурат -Агро» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що відповідають дійсним обставинам справи.

узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Вказує на те, що згідно наказу №114 від 15 серпня 2017 року у зв'язку зі скороченням штату працівників із штатного розкладу ТОВ «Бурат-Агро» виведено посаду начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики, затверджено перелік осіб, які підлягають попередженню про звільнення у зв'язку зі скороченням штату, створено відповідну комісію та визначено її завдання, затверджено відповідну комісію, затверджено найменування посад, кількість штатних одиниць та інформацію про вакантні посади станом на 15 серпня 2017 року.

Із наказом позивач була ознайомлена 15 серпня 2017 року, як і з додатками до нього.

Цього ж дня позивач була письмово під особистий підпис повідомлена про наступне вивільнення з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України 17 жовтня 2017 року.

У цьому повідомлення також вказувалося про ознайомлення з наказом №114 від 15 серпня 2017 року та відсутність будь-яких зауважень та заперечень ОСОБА_2

Апелянт вказує на те, що позивачу неодноразово пропонувалися всі наявні посади у товаристві, що підтверджується описами вкладень до цінних листів на ім'я ОСОБА_2 з пропозиціями для переведення з переліком вакансій від 26 вересня 2017 року та від 11 жовтня 2017 року, які надсилалися позивачу у період перебування її у відпустці та на лікарняному.

Пропозицію з переліком вакансій було вручено і у день звільнення 23 жовтня 2018 року, що засвідчено підписом ОСОБА_2, а не після звільнення, оскільки він вважаться останнім робочим днем.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про недотримання відповідачем вимог ст.ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, але його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала в ТОВ «Бурат-Агро» з 29 жовтня 2012 року по 23 жовтня 2017 року на посадах начальника відділу з питань земельних відносин, начальника відділу землевпорядкування, заступника директора з питань землекористування та соціальної політики, начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики, що підтверджується копією трудової книжки АД № 025915 від 19 липня 1996 року (а.с.125-133).

На посаду начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики ОСОБА_2 була призначена наказом № 00095 від 31.05.2017 року (а.с.23).

Згідно наказу № 114 від 15.08.2017 року внесені зміни до штатного розпису та виведено 17 жовтня 2017 року із штатного розпису ТОВ «Бурат-Агро» посаду начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики (п.1) (а.с.26-27).

Пунктом 6 вказаного наказу затверджено найменування посад, кількість штатних одиниць та інформацію про вакантні посади станом на 15 серпня 2017 року, для організаційного забезпечення роботи комісії по скороченню штатів (Додаток № 4 до наказу) (а.с.26).

З вказаним наказом позивач ОСОБА_2 ознайомлена 15 серпня 2017 року під підпис (а.с.28).

Згідно повідомленням № 1 від 15 серпня 2017 року позивача повідомлено про майбутнє звільнення із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП17.10.2017 року, у зв'язку із скороченням штату працівників, на підставі наказу про внесення змін до штатного розпису від 15.08.2017 року № 114 відповідно до статті 49-2 КЗпП. Також повідомлено про додаткове повідомлення в разі виникнення вакансій протягом попереджувального терміну та про право розірвати трудовий договір і до закінчення двомісячного терміну з дня вручення цього повідомлення як на підставах, указаних у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП, так і за власним бажанням (ст.. 38 КЗпП) або за переведенням на інше підприємство (п.5 ст. 36 КЗпП).

З вказаним повідомленням № 1 про скорочення 17 жовтня 2017 року займаної посади та наступне вивільнення, а також із наказом № 114 від 15 серпня 2017 року ОСОБА_2 ознайомилася особисто під підпис 15 серпня 2017 року (а.с.24).

Згідно наказу № 00153 від 23 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики на підставі п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату працівників в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, з яким вона ознайомилася та отримала 23 жовтня 2017 року (а.с.35).

Трудову книжку позивач отримала в день звільнення 23 жовтня 2017 року, що підтверджується Книгою обліку трудових книжок ( а.с.37-41).

23 жовтня 2017 року ОСОБА_2 ознайомилася із пропозицією про переведення на іншу посаду, однак відмітила, що ознайомилася після звільнення 23 жовтня 2017 року (а.с.56-63).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції та мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, місцевий суд виходив того, що у ТОВ «Бурат-Агро» дійсно відбулося скорочення штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці,

Суд апеляційної інстанції вважає висновки місцевого суду щодо наявності факту змін в організації виробництва та праці обґрунтованими , враховуючи , що висновки місцевого суду в цій частині сторонами не оспорюють ся.

Разом з тим висновки місцевого суду , що при звільненні позивача були допущені порушення норм трудового законодавства суд апеляційної інстанції вважає невірними з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 114 від 15.08.2017 року про внесення змін до штатного розпису було затверджено штатний розпис ТОВ « Бурат-Агро» в новій редакції та , затверджено найменування посад, кількість штатних одиниць та інформація про вакантні посади станом на 15 серпня 2017 року для організаційного забезпечення роботи комісії по скороченню штатів та прийнято рішення персонально попередити працівників про майбутнє вивільнення.

З вказаним наказом позивачку було ознайомлено під розпис 15 серпня 2017 року.

Суд апеляційної інстанції вважає, що ознайомившись з наказом від 15.08.2017 року про майбутнє вивільнення, позивач у справі був належним чином проінформований про наявність на підприємстві вільних вакансій.

Необхідно зазначити, що в наказі про майбутнє вивільнення чітко зазначено, що затверджено додаток № 4 в якому міститься інформація про вільні вакансії, на які мають право працевлаштуватися працівники. Додаток № 4 є невід'ємною частиною наказу від 15.08.2017 року ( а. с. 26- 34).

З матеріалів справи також вбачається. що підприємством протягом двох місяців, після ознайомлення працівників з майбутнім вивільненням вчинялися дії щодо можливості працевлаштування працівників, зокрема позивачці двічі направлялися рекомендовані листи з пропозицією працевлаштування на інші посади.

В чергове позивачку було ознайомлено з можливістю працевлаштування в день її звільнення. ( а .с. 42- 64).

Ні в позовній заяві, ні в ході розгляду справи в місцевому суді позивачкою не зазначено жодної посади на якій вона мала намір працевлаштуватися.

Таким чином суд апеляційної інстанції вважає. що роботодавець належним чином виконав свій обов'язок щодо працевлаштування працівника .

Враховуючи факт ознайомлення позивачки з наказом про майбутнє вивільнення в якому чітко було зазначено про наявність вільних вакансій для працевлаштування працівників , протягом двох місяців ОСОБА_2 мала можливість повідомити роботодавця про своє бажання працевлаштуватися на будь якій вільній посаді , в тому числі і в останній день своєї роботи.

Доводи позивачки про те, що з переліком працівників вона ознайомилися після ознайомлення з наказом про звільнення не свідчить про неможливість подати заяву про намір працевлаштуватися на будь якій вільній посаді.

Суд апеляційної інстанції вважає також, що відсутні підстави для застосування вимог ст. 42 КЗПП України щодо переважного права на залишенні на роботі.

Як встановлено місцевим судом , на підприємстві наявні вакантні посади , на які позивачка мала можливість працевлаштуватися.

В ході судового розгляду справи позивачка не вказала по відношенню до яких осіб вона мала переважне право на працевлаштування .

З матеріалів справи також вбачається, що позивачка у справі має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебуває у розлученому шлюбі.

Однак само по собі ці факти не є підставою для застосування вимог ст. 42 КЗПП України щодо переважного права, оскільки вимоги вказаної статті застосовуються лише пр. конкуренції працівників на залишення ь на роботі, та така перевага надається з врахуванням рівності умов продуктивності праці і кваліфікації працівників.

В ході судового розгляду справи сторони не надали суду докази, що позивачка у справі є членом профспілкової організації, згода якої при звільнення працівника з ініціативи роботодавця є обов'язковою п.10 ч.2 ст. 247 КЗПП України.

У відповідності з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Сутність принципу верховенства права розкривається в доповіді, схваленій Венеційською Комісією на 86- му пленарному засіданні ((Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з вимогами ст. 2. Закону України « Про судоустрій та статус суддів» Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 6,11,12 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу згідно з принципами змагальності, диспозитивності та рівності.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позиваки під час розгляду справи в місцевому суді представляла адвокат Кохно А.О., тобто позивачка у справі користувалася професійною правничою допомогою та мала реальну можливість диспозитивно розпоряджатися своїми правами.

З врахуванням сукупності вищезазначених обставин суд апеляційної інстанції надав оцінку усім доводам та аргументам сторін, дотримуючись принципу змагальності та рівності сторін.

З врахуванням вимог КЗПП України щодо обов'язку саме роботодавця довести законність звільнення суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачу справі довів, що звільнення позивачки з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗПП України проведено у відповідності з вимогами чинного законодавства. Права та охоронювані законом інтереси позивачки у справі під час її звільнення не порушені.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне надати додаткову оцінку факту наявності на утриманні позивачки неповнолітньої дитини.

У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 184 КЗПП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини до 14 років не допускається.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 одинокою матір'ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Визначення «одинокої матері» випливає зі змісту ст. 135 Сімейного кодексу України, ст. 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми») та у листі Мінпраці України від 06.07.2006 р. №247/13/116-06 з огляду на положення на ст. 19 Закону України «Про відпустки».

Необхідно зазначити, що хоча позивачка має дитину віком до 14 років, однак в дитини є батько, про що зроблено запис в свідоцтві про народження.

У відповідності з вимогами СК України батьки зобов'язані брати участь у в утриманні та вихованні своєї дитини. З огляду на положення ст. 181 Сімейного кодексу, якщо жінка отримує аліменти на дитину або якщо батько дитини бере участь в її утриманні в інший спосіб, вона не може вважатися такою, що утримує дитину самостійно.

Ні в позовній заяві , ні в ході судового розгляду справи позивачка не обґрунтовувала свої позовні вимоги статусом одинокої матері , та відсутності участі батька в утриманні та вихованні дитини.

З врахуванням зазначених в ст. 2 ЦПК України основних засад судочинства ,суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду лише в межах позовних вимог, та доводів апеляційних скарг, що буде відповідати вимогам зазначеним в ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод щодо права на справедливий суд та отримання принципу рівності сторін.

На підставі п.2 ч.1 ст. 374 , п3 ч.1 ст. 376 ЦПК України рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановлення у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки позивачка у справі звільнена від сплати судового збору , то він повинен компенсуватися за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п.2, ст. 376 ч.1 п. 3 , 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бурат-Арго" - задовольнити .

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 березня 2018 року - скасувати.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення (у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з дня складення повного судового рішення), шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : /підпис/ П.С. Абрамов

Судді: /підпис/ Л.М. Хіль /підпис/ С.А. Гальонкін

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області П.С. Абрамов