Справа № 200/899/17
Провадження № 2/200/1949/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«07» березня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.,

при секретарі: Санжаровській Я.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

20 січня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про стягнення середнього заробітку.

В обґрунтування позову зазначив, що він працював директором Державної організації «Комбінат «Салют», яка безпосередньо підпорядкована Державному агентству резерву України. 07 липня 2016 року наказом відповідача № 104-к позивача було звільнено з посади директора Державної організації «Комбінат «Салют» у звязку з закінченням строку дії контракту від 08.07.2011 року № 28/11. Копію наказу було передано до ДО «Комбінат Салют» факсом. Належним чином посвідченої копії наказу про звільнення позивач не отримував. Усі розрахунки з позивачем було проведено у встановлені законом строки і в повному обсязі. Але трудову книжку видано не було. Працівник кадрової служби комбінату «Салют» повідомила позивача, що його трудову книжку було передано до кадрової служби відповідача і вони повинні надіслати трудову книжку до комбінату поштою, після чого її буде видано позивачу. Позивач неодноразово звертався до кадрової служби відповідача, але кожного разу чув одну відповідь: «Приїздіть та забирайте вашу трудову книжку». Відповідно до чинного законодавства, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно довідки, виданої ДО «Комбінат Салют», середній місячний заробіток позивача у 2016 році складає 7767,96 грн., тобто загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 46607,76 грн.

В подальшому, позивач подав заяву про збільшення позовних вимог від 11.05.2017 року, де зазначив, що ДО «Комбінат Салют» неправильно розрахував середню заробітну плату, взявши дані про заробіток за весь час роботи позивача в 2016 році, в той час як згідно Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середній заробіток слід визначати виходячи із останніх двох місяців роботи. Виходячи із цих показників, середня заробітна плата позивача складає 11856,09 грн., отже стягненню з відповідача підлягає, з урахуванням 10 місяців вимушеного прогулу, 118560,90 грн.

З урахуванням зазначеного, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за вимушений прогул у розмірі 118560,90 грн.

24 липня 2017 року позивач подав до суду заяву про доповнення позовних вимог, вказав, що відповідач досі не видав йому трудову книжку, та просив суд зобовязати відповідача повернути позивачу трудову книжку.

Представник надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що відповідно до п.7.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудову книжку слід видати виключно під підпис у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Листом Держрезерву вих. № 2366/0/4-16 від 07.07.2016 року позивача було поінформовано про необхідність прибути до відділу кадрів Держрезерву з метою ознайомлення з наказом про звільнення і отримати трудову книжку, але даний лист було повернуто у звязку з тим, що позивач не проживає за вказаною ним адресою. Відповідно до положень Інструкції пересилання трудової книжки по пошті здійснюється лише за письмовою згодою працівника. Просить позовну заяву залишити без задоволення.

У додаткових запереченнях на позовну заяву відповідач зазначив, що позивачу було направлено 11.07.2016 року рекомендований лист з повідомленням, у якому було запропоновано спосіб видачі йому трудової книжки. Відповідно до довідки Укрпошти від 15.08.2016 року даний лист було повернуто у звязку з закінченням терміну зберігання, в звязку з чим відповідач зробив висновок, що позивач проігнорував даний лист, так як відомостей про зміну свого місця проживання позивач не надавав.

Ухвалою від 08 вересня 2017 року суд витребував в УГППС «Укрпошта» інформацію, чи дійсно направлявся рекомендований лист ОСОБА_1, та про стан пересилання даного поштового відправлення. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача витяг з електронного реєстру вхідної кореспонденції щодо існування реєстрації листа від 07.07.2016 року, та довідку щодо середньоденної та середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1

Ухвалою суду від 19 січня 2018 року визначено продовжити судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Суд, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4).

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 вказаної статті у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у звязку з повідомленням ним або членом його сімї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обовязок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до положень статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 07 липня 2016 року був звільнений з посади директора державної організації «Комбінат «Салют», у звязку з закінченням строку дії контракту, п.2 ст.36 КЗпП України, на підставі наказу в.о. голови Державного агентства резерву України Прокопчука О.М. № 104-к від 07.07.2016 року.

Згідно положень ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Згідно п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з п. 4.2 вказаної Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Згідно чинного законодавства, обов'язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця.

Сторонами не заперечується факт, що позивач у день звільнення був присутній на робочому місці, більше того, це стверджує позивач у позовній заяві. Таким чином, у відповідача був відсутній обовязок надсилати йому повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки саме в день звільнення.

Матеріали справи свідчать, що відповідач направив позивачу письмове повідомлення № 2366/4-16 від 07.07.2016 року про необхідність ознайомитися з наказом про звільнення та отримати трудову книжку в Секторі кадрів та роботи з керівниками підвідомчих підприємств Держрезерву.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вказаний лист був направлений відповідачем 11.07.2016 року за тією ж адресою, яка вказана позивачем у позовній заяві, як адреса фактичного проживання.

Докази направлення позивачу вказаного листа підтверджуються також наданими відповіадчем на виконання ухвали суду про витребування доказів: витягом з електронного реєстру вхідної кореспонденції, Списком згрупованих внутрішніх поштових відправлень 11.07.2016 року, поданих в КМД УДППЗ «Укрпошта» ВЗ К-4, який прийнятий поштовий відділенням, що підтверджуєтсья копією фіскального чеку та відповідною відміткою штампом поштового відділення.

Матеріали справи не містять письмових доказів, що позивач з'являвся до офісу відповідача в день звільнення, або в наступні робочі дні для отримання трудової книжки. Також, матеріали справи не містять доказів, що позивач звертався до відповідача з заявою про видачу трудової книжки і йому було відмовлено, або заяву залишено без розгляду.

Натомість докази, наявні в матеріалах справи, а саме лист, направлений відповідачем позивачу за місцем його реєстрації, доводить факт вживання відповідачем всіх заходів для виконання обов'язку видати звільненому працівнику належно оформлену трудову книжку.

Суд також приймає до уваги, що позивач не надавав письмової згоди на пересилання трудової книжки поштовим відправленням та докази такої згоди у матеріалах справи відсутні.

Наявність листа ОСОБА_1 на адресу Державного агентства резерву України, в якому він вказує на можливі способи передачі йому трудової книжки, не є на думку суду, доказом письмової згоди позивача на пересилання трудової книжки поштовим відправленням, оскільки на цьому листі відсутня дата його складення, відсутні докази, що він надсилався відповідачу, та зі змісту листа вбачається, що позивач склав його, коли справа за позовом ОСОБА_1 вже знаходилась в суді.

Таким чином, на думку суду, позивач не довів належними, достатніми та достовірними доказами, що відповідач чинить йому перешкоди в отриманні ним трудової книжки, в звязку з чим позовні вимоги про зобовязання відповідача повернути трудову книжку задоволенню не підлягають.

Під час судового розгляду суд дійшов висновку, що затримка видачі трудової книжки ОСОБА_1 відбулася у зв'язку з бездіяльністю останнього, який не здійснив заходів, спрямованих на особисте отримання трудової книжки та не надав згоди на її поштове пересилання, відтак вина власника відсутня.

Оскільки підставою для виплати працівнику середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки є невиконання власником або уповноваженим ним органом цього обов'язку лише за наявності вини, а відповідачем доведено відсутність вини у затримці видачі трудової книжки, то не підлягають задоволенню також позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Головуючий-суддя Е.В.Женеску