П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 761/4669/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/3844/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

при секретарі - Іваницькій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухвалене під головуванням судді Волошина В.О. 08 лютого 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про скасування усиновлення,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XIIПрикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пунктів 8,9 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про скасування усиновлення ним, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про скасування усиновлення, залишено без задоволення (а.с.98-100).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 05 березня 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, крім того, вирішити питання про стягнення з ОСОБА_3 на його користь судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., сплачений при подачі апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу, мотивував, зокрема, тим, що оскаржуване рішення є незаконним, судом не повно встановлено обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, крім того, судом порушено та неправильно застосовано норми процесуального права. Зазначає, що після усиновлення дитини у сім'ї почали виникати сварки та конфлікти, донька почала відноситись до нього з неповагою. Після розірвання шлюбу з відповідачем, він поїхав до свого заміського будинку, однак після повернення не зміг потрапити до своєї квартири, де були зареєстровані відповідач та дитина, оскільки замки були змінені відповідачкою, двері остання не відчиняла. За таких обставин, йому довелось проживати окремо від відповідачки та дитини.

У березні 2015 року відповідач звернулась з позовом про стягнення з нього, ОСОБА_2, аліментів на утримання дитини та зазначила, що з травня 2013 року сторони припинили ведення спільного господарства, дитина залишилась проживати з нею та повністю знаходиться на її утриманні.

Крім того, підтвердженням того, що він та його колишня дружина, відповідачка у справі, з усиновленою дитиною не проживають разом є акти від 16 вересня 2015 року та 02 грудня 2015 року, складені за участю працівників ТОВ «Комфортна вежа».

Отже, позивач неодноразово намагався вирішити з колишньою дружиною питання щодо виховання усиновленої дитини, разом з тим, остання конфліктувала, викликала поліцію, тобто перешкоджала бачити дитину. Таким чином, з травня 2013 року до теперішнього часу він не підтримує жодних побутових і родинних відносин з усиновленою дитиною, не спілкується з нею взагалі, не виховує її, однак згідно рішення суду сплачує аліменти на її утримання.

Усиновлена дитина ніколи не називала його батьком, їй давно відомо, що вона є усиновленою, крім того відомо, що біологічним батьком є інша особа - його, позивача, рідний брат.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на те, що під час розгляду справи судом не буде заслухана думка дитини щодо заявлених позовних вимог, оскільки про сам факт усиновлення дитині не відомо, що підтвердили сторони та представник третьої особи, разом з тим, таке твердження суду не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки в судовому засіданні позивачем було повідомлено про те, що усиновленій дитині достовірно відомо, що її біологічним батьком є інша особа.

З огляду на наведене, правовий інститут усиновлення не може бути зведений лише до виконання ним, позивачем, як усиновлювачем обов'язку щодо утримання усиновленої дитини, оскільки це суперечить засадам і принципам ст.ст.207, 226-233 СК України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній.

Представник третьої особи - начальник відділу опіки та піклування Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - ОСОБА_5, просила апеляційну скаргу відхилити та пояснила, зокрема, що дівчинці - доньці сторін наразі 15 років і їй не відомо, що вона є усиновленою.

ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення рекомендованою кореспонденцією, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення позивача та представника третьої особи, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2003 року між сторонами зареєстровано шлюб.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 січня 2007 року заяву ОСОБА_2 про усиновлення дитини задоволено, надано дозвіл останньому усиновити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, внесено зміни до актового запису №02 про народження ОСОБА_6, вчиненого Андрієвицькою сільською радою Ємільчинського району Житомирської області 20 березня 2003 року, записавши батьком ОСОБА_6 - громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, змінивши прізвище із «ІНФОРМАЦІЯ_2» на «ІНФОРМАЦІЯ_2», ім'я з «ІНФОРМАЦІЯ_2 «ІНФОРМАЦІЯ_2», по батькові з «ІНФОРМАЦІЯ_2» на «ІНФОРМАЦІЯ_2» (а.с.7-8).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - розірвано (а.с.10).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 липня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітної плати щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, починаючи з 14 квітня 2015 року і до повноліття дитини - ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.19-22).

Позивач звернувся до суду з позовом про скасування усиновлення, який мотивував, зокрема, тим, що з травня 2013 року він не підтримує жодних відносин з усиновленою дитиною, не спілкується з нею взагалі, родинних стосунків не підтримує та як усиновлювач не виконує своїх обов'язків щодо виховання, утримання дитини. Дитина ніколи його не називала батьком і їй достеменно відомо, що він, позивач, не є її біологічним батьком, а є усиновлювачем.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що протягом усього часу розгляду справи в суді стороною позивача в порушення положень ст.ст.76-81 ЦПК України не було подано жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування того, що усиновлення суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; між позивачем як усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі позивача, стосунки, які роблять неможливим їх спільне проживання і виконання ним своїх батьківських обов'язків. Сам по собі факт не проживання позивача разом із дитиною не свідчить про те, що позивач не спроможний виконувати свої батьківські обов'язки. Крім того, згідно з висновком Органу опіки та піклування, не дивлячись на припинення шлюбних стосунків між сторонами, позивач зобов'язаний виконувати свої батьківські обов'язки, з урахуванням того, що дитина позитивно відноситься до позивача і бажає з ним спілкуватися.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Виходячи зі змісту статті 5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Держава бере під свою охорону кожну дитину-сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування. Частина четверта статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3497-IV від 23.02.2006Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя (ст.207 СК України).

З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов'язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків (стаття 232 СК України).

Як наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, стосунки між усиновлювачем і усиновленою дитиною, як правило, мають такий самий характер, як і стосунки в сім'ї, охоронювані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і такі стосунки, що виникають із законного і щирого усиновлення, можна вважати достатньою умовою для застосування до них таких самих гарантій захисту, які стаття 8 Конвенції передбачає стосовно сімейного життя (рішення у справі «Піні та інші проти Румунії» (Pini and Others v. Romania), заяви №78028/01 і № 78030/01, пункти 140 і 148, ECHR 2004-V(витяги).

Згідно ст.238 СК України усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов'язків.

Скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття. Усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров'ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім'ї. Усиновлення повнолітньої особи може бути скасовано судом за взаємною згодою усиновлювача і усиновленого або на вимогу одного з них, якщо сімейні відносини між ними не склалися. Усиновлення скасовується від дня набрання чинності рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.240 СК України право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно роз'яснень п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов'язків. Скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття, крім випадків, передбачених ч. 2, 3 ст. 238 СК.

Стаття 21 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначає, що держави-учасниці, які визнають і/чи дозволяють існування системи усиновлення, забезпечують, щоб найкращі інтереси дитини враховувалися в першочерговому порядку.

Як наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, у разі якщо встановлено існування родинного зв'язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв'язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини» (Kutznerv. Germany), заява №46544/99, ECHR 2002-1).

Здійснення заходів із роз'єднання сім'ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari& Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п.148, ECHR 2000-VIII).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що він просить скасувати усиновлення, оскільки не може бачитись з дитиною та пояснив, що сплачує аліменти на її утримання.

Представник третьої особи підтримала висновок Органу опіки та піклування, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та пояснила, що дитина вже в досить свідомому віці, не знає про те, що вона є усиновленою, відноситься до позивача як до батька, любить його, бажає з ним спілкуватися та підтримувати стосунки.

В ході апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, визначених статтями 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що усиновлення, яке відбулося, будь-яким чином суперечить інтересам дитини, а також щодо наявності інших підстав для необхідності скасування усиновлення, визначених законом.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, письмові докази,досліджені судом, а також правові підстави, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що сам факт не проживання позивача разом з усиновленою дитиною не свідчить про те, що позивач не спроможний виконувати своїх батьківських обов'язків, а тому дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що усиновлена дитина ніколи не називала його батьком, їй давно відомо, що вона є усиновленою, крім того відомо, що біологічним батьком є інша особа - його, позивача, рідний брат, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому відхиляються колегією суддів.

Інші аргументи та доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В. Головачов

О.В.Шахова

Повний текст постанови складено 17 травня 2018 року