Справа № 450/1843/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3799/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Цяцяка Р.П.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5; ОСОБА_6 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_4, про визнання договору поруки недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь заборгованість у розмірі 23146,89 доларів США, що за курсом 21,10 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.0.2015 року складає 488399,31 грн. за кредитним договором № LVH9GA00000122 від 10.08.2007 року та судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 10.08.2007 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит від ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 20000,00 доларів США на термін до 09.08.2017 року та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими договором. Оскільки ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором не виконав у нього перед позивачем станом на 09.06.2015 року виникла заборгованість загальним розміром 23146,89 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір поруки. Оскільки боржник та поручитель несуть відповідальність за невиконання зобов'язання як солідарні боржники, позивачем на адресу відповідачів було направлено письмову вимогу із зазначенням невиконання зобов'язань, проте, так як така вимога виконаною не була, позивач змушений звернутись в суд із позовом про солідарне стягнення заборгованості із відповідачів.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до суду зустрічний позов про визнання договору поруки недійсним. Просив визнати договір поруки за кредитним договором № LVH9GA00000122 від 10.08.2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсним та стягнути з судовий збір в сумі 551 грн. 21 коп.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № LVH9GA00000122 від 10.08.2007 року у розмірі 23 146,89 доларів США, що за курсом 21,10 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.06.2015 року складає 488 399,31 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" судові витрати у розмірі 1 827,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" судові витрати у розмірі 1 827,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_5; ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що ОСОБА_5 не мав наміру бути поручителем перед кредитором за кредитним договором № LVH9GA00000122 від 10.08.2007 року та фактично помилявся щодо прав та обов'язків, які виникли з підписання документу, зміст якого йому не було роз'яснено, даний правочин не відповідав його внутрішньому волевиявленню. Крім цього, вказує, що позивачем за первісним позовом не надано суду достовірних доказів того, що між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, як і не надано доказів, що ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов'язання по кредитному договору № LVH9GA00000122 від 10.08.2007 року і надав кошти ОСОБА_4 Також вказує, що суд першої інстанції не мав правових підстав ухвалювати рішення про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову та відмову у задоволенні первісного позову.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Жарський І.Р. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, з підстав, викладених у запереченні на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 10.08.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № LVH9GA00000122, згідно умов якого позивач надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 20000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 09.08.2017 року, а ОСОБА_4 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 14.09.2012 року було укладено договір поруки, згідно якого ОСОБА_5 взяв на себе зобов'язання відповідати за виконання позичальником ОСОБА_4 умов кредитного договору в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 19).

Встановлено, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти, тоді як позичальник ОСОБА_4 умов кредитного договору не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка станом на 09.06.2015 року становила 23146,89 доларів США, з яких 18298,54 доларів США заборгованість за кредитом, 2225,79 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 495,10 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 1013,94 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що пітверджується відповідним розрахунком заборгованості.

Вказаний розрахунок заборгованості відповідачами не спростовано.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений договором строк.

За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню, оскільки відповідачі належним чином не виконали зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем, що стверджується представленими суду письмовими доказами.

Доводи апелянта про відсутність підстав ухвалювати рішення про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивач просив стягнути кошти за курсом НБУ у національній валюті.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 229 ЦК України, на яку посилається позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач ОСОБА_8 підписав договір поруки, як поручитель перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, укладеним між Банком та Позичальником. Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, у договорі поруки, у п. юридичні адреси та реквізити сторін, чітко зазначено найменування сторін договору «Кредитор» та «Поручитель», де і поставив свій підпис відповідач ОСОБА_5

Посилання ОСОБА_5 на нероз'яснення змісту договору та ненадання другого примірника договору є голослівним та не може братися до уваги судом як на підставу помилки та оспорювання договору.

Також безпідставними є доводи позивача за зустрічним позовом про те, що його було введено в оману при укладенні договору поруки, що є підставою недійсності кредитного договору, виходячи з такого.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 вказаної Постанови).

Позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, як і не доведено сам факт обману.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3 та ч. 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те, що договір поруки підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору поруки недійсним.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними у матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5; ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 18.05.2018р.

Головуючий

Судді: