Провадження № 22-ц/773/412/18 Категорія: 43 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів Русинчука М.М., Осіпука В.В.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Луцька міська рада, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення із житлового приміщення, зняття з реєстрації,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

15 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником 12/25 частки житлового будинку з надвірними і господарсько-побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частки житлового будинку від 18 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Базалицькою О.Р. Також вона є власником 12/25 частки земельної ділянки, яка в цілому має загальну площу 0,0609 га з цільовим призначенням «будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд», що знаходиться за вищевказаною адресою.

Вказувала, що у належній їй частині житлового будинку зареєстрована та проживає відповідач по справі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з чим вона як власник, не може у встановленому порядку користуватися своїм майном. Попередній власник ОСОБА_6, який відчужував їй це нерухоме майно, неодноразово попереджав відповідача як усно, так і письмово про необхідність добровільного виселення з будинку та зняття з реєстрації. Однак, відповідач ОСОБА_3 на це не реагувала і виселятися не бажає. Відповідач ОСОБА_3 не є власником чи наймачем згаданої квартири, не є членом її сім'ї, а тому жодних підстав для проживання в будинку не має. Відповідач своїми діями створює їй перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні нерухомим майном, яке перебуває у її власності.

Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у користуванні 12/25 частки житлового будинку та надвірних і господарсько-побутових споруд по АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_3 з вказаного будинковолодіння; зобов'язати Луцьку міську раду Волинської області зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати в розмірі 640 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідач ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу просила суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 12/25 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_2 на підставі договору дарування частки житлового будинку від 18 травня 2017 року, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Базалицькою О.Р., реєстраційний №1543 (а.с.11-13).

Як вбачається з матеріалів справи, інші 13/25 частки вказаного житлового будинку належать ОСОБА_7 (а.с.49).

Отже, зазначений житловий будинок має двох співвласників і значиться за однією адресою: АДРЕСА_3

У зазначеному житловому будинку з 1973 року проживає відповідач ОСОБА_3, яка зареєстрована у ньому з 28 липня 1998 року (а.с.36).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 у спірному будинку зареєстрована та проживає зі згоди колишнього власника будинку - ОСОБА_6, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах, та який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1, посилаючись на норми ст. ст. 109, 150, 156 ЖК України, ст. 383 ЦК України, свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач не є членом її сім'ї, а проживання та реєстрація останньої у належній їй частці житлового будинку порушує її право як нового власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

У відповідності до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього кодексу.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та встановивши, що позивачем ОСОБА_1, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не доведено, що відповідач ОСОБА_3 проживає у частині будинку, належній саме позивачу, а також що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні належною їй часткою житлового будинку, прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_3 із житлового приміщення та зняття з реєстрації не ґрунтуються на вимогах закону та не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що саме в частині будинку, що належить позивачу проживає та зареєстрована ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, оскільки, як встановлено судом, хоча частки співвласників житлового будинку і були визначені, проте їх виділ в натурі у вказаному житловому будинку не проводився. Крім того, під час апеляційного розгляду даної справи, позивач ОСОБА_1 надавши суду для огляду технічний паспорт на спірний житловий будинок, пояснити які саме житлові приміщення складають належні їй 12/25 частки житлового будинку, не змогла. Надане позивачем рішення народного суду м. Луцька від 13 червня 1972 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та розподіл майна підтверджує лише обставину щодо визначення судом часток між сторонами вказаного позову і не стосується розподілу житлового будинку в натурі між позивачкою ОСОБА_1 та іншим співвласником. Договором дарування від 18 травня 2017 року, на підставі якого позивач набула право власності на 12/25 часток житлового будинку, не визначено які саме приміщення житлового будинку переходять у власність позивача відповідно до належної їй частки, що позбавляє суд можливості встановити, що саме ОСОБА_1 чиняться перешкоди в користуванні належною їй частиною житлового будинку відповідачем.

Покликання позивача та її представника про те, що відповідач і надалі продовжує чинити позивачу перешкоди у доступі до будинковолодіння та користування ним, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки такі доводи жодними доказами не підтверджені.

Отже, доводи апеляційної скарги є власним суб'єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку, не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: