АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/3675/17 Головуючий суддя І інстанції Майстренко О. М.
Провадження № 22-ц/790/747/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: право власності
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 643/3675/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, з апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Московського районного суду міста Харкова від 22 травня 2017року в складі судді Майстренка О.М., -

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 30 квітня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір підряду, відповідно до умов якого остання зобов'язалася у строк до 31 грудня 2016 року провести будівництво та ремонтні роботи нежитлових будівель літ. «З-1», «К-1», «И-1», «ж-1» по АДРЕСА_1, літ. «А-1» по АДРЕСА_2 та літ. «А-1» по АДРЕСА_3, а також вчинити всі необхідні дії для отримання позивачем у справі права власності на збудовані об'єкти. Посилаючись на те, що відповідач здійснила будівництво та реконструкцію нежитлових приміщень, однак не виконала своїх зобов'язань щодо оформлення права власності на них, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на будівлі літ. «З-1», «К-1», «Л-1», «И-1», «Ж-1» по АДРЕСА_1, літ. «А-1» по АДРЕСА_2 та літ. «А-1» по АДРЕСА_3.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові будівлі літ. «З-1», «К-1», «Л-1», «И-1», «Ж-1» по АДРЕСА_1, літ. «А-1» по АДРЕСА_2, літ. «А-1» по АДРЕСА_3.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування скарги зазначила, що спірні нежитлові будівлі є об'єктами самочинного будівництва, у встановленому законом порядку в експлуатацію не введені, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на них.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 30 квітня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір підряду, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов'язалась провести реконструкцію та ремонтні роботи нежитлових будівель літ. «З-1» (під магазин) по АДРЕСА_1, загальною площею 31,5 кв. м.; літ. «К-1» (під магазин) по АДРЕСА_1, загальною площею 52,2 кв. м.; літ. «Л-1» (під магазин) по АДРЕСА_1, загальною площею 51,6 кв. м.; літ. «И-1» (під магазин) по АДРЕСА_1, загальною площею 52,2 кв. м.; літ. «Ж-1» (під магазин) по АДРЕСА_1, загальною площею 52,2 кв. м.; літ. «А-1» (під магазин) по АДРЕСА_2, загальною площею 50,0 кв. м.; літ. «А-1» (під магазин) по АДРЕСА_3, загальною площею 140,5 кв. м. яка складається з приміщень: № 1 - торгівельна зала площею 28.1 м. кв.; № 2 - торгівельна зала площею 28.1 м. кв.; № 3 - торгівельна зала загальною площею 28.1 м. кв.; № 4 - торгівельна зала площею 28.1 м. кв.; № 5 - торгівельна зала площею 28.1 м. кв., після чого здійснити отримання та оформлення ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на вказані об'єкти.

На виконання вказаного договору здійснено будівництво зазначених об'єктів та виготовлено їх технічні паспорти.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із наявності передбачених ст. 376 ЦК України правових та фактичних підстав для визнання в судовому порядку за ОСОБА_1 права власності на об'єкти самочинного будівництва.

Проте погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Проте в силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.п. 9, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував, та встановивши, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом, оскільки здійснено без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації, без отримання дозволу на будівництво, та за відсутності доказів надання у встановленому законом порядку земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно, а також наявності рішення компетентного органу про відмову у прийнятті закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію, дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на об'єкти самочинного будівництва.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга Харківської міської ради підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягають стягненню судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 8 800 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 22 травня 2017року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 8 800 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 травня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова