Справа № 307/595/18
Провадження № 2/307/664/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2018 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Цонинець Н.М., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Буштинської селищної ради про визнання права власності на спадкове нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Буштинської селищної ради про визнання права власності на спадкове нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 02 листопада 1995 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1710, ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_4, житловий будинок загальною площею 44,2 кв.м., з надвірними спорудами, який розташований за адресою: вул. Волошина (колишня вул. Калініна), 31, смт. Буштино, Тячівського району Закарпатської області. 04 березня 2007 року ОСОБА_4 помер і після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить будинок. Зазначає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_4, який заповіту не склав, оскільки, лише він один звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак це унеможливлюється у звязку з невідповідністю площі будинку по технічному паспорту, на підставі чого йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом. На даний час він бажає оформити спадщину, тобто житловий будинок, однак це унеможливлюється через відсутність свідоцтва про право власності на нього, а тому просить у судовому порядку визнати його власником житлового будинку по вул. Волошина, (колишня вул. Калініна, 31), в смт. Буштино Тячівського району Закарпатської області.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить позов задовольнити.

Представник Буштинської селищної ради в судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій просив справу розглянути у їх відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно договору дарування від 02 листопада 1995 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1710, вбачається, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 15,2 кв.м., який розташований по: вул. Калініна, 31, в смт. Буштино, Тячівського району Закарпатської області (а.с.5-8).

Згідно відмітки у вказаному договорі дарування зазначений будинок зареєстрований в Тячівському районному державному підприємстві технічної інвентаризації за ОСОБА_4 згідно запису №1256 від 3 листопада 1995 року.

4 березня 2007 року ОСОБА_4 помер, що стверджується свідоцтвом про його смерть (а.с.9).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року, яке набрало законної сили 8 серпня 2018 року, позивачу ОСОБА_2 визначено додатковий у два місяці строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с.10).

Згідно заяви про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_5 1 лютого 2018 року звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_6 із заявою про відсутність будь-яких матеріальних або моральних претензій відносно визнання права власності за його рідним братом ОСОБА_2 в цілому на житловий будинок та прилеглі до нього споруди по вул. Волошина (колишня вул. Калініна), 31 в смт. Буштино, Тячівського району Закарпатської області, в порядку спадкування за померлим 04 березня 2007 року батьком ОСОБА_4 (а.с.19).

З проекту технічного паспорту, виготовленого 23 січня 2018 року Тячівським підприємством технічної інвентаризації на замовлення ОСОБА_2, вбачається, що житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по вул. Волошина, 31 в смт. Буштино, Тячівського району Закарпатської області, побудований в 1991 році, його загальна площа становить 153,4 квадратних метри, житлова 51,5 квадратних метри. (а.с.11-16).

У відповіді приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 від 19 лютого 2018 року за №1/01-24 зазначено, що ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з невідповідністю площі житлового будинку по технічному паспорту, який знаходиться по вул. Волошина, 31 в смт. Буштино, Тячівського району Закарпатської області, який належав на праві власності померлиму ОСОБА_8 (а.с.18).

Згідно з пункту 3 глави 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Як вбачається з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого Спеціалізованого Суду України від 16.05.2013 року, вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам слід враховувати наступне. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Однак, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це є підставою для відмови у позові. Вказана відмова нотаріуса повинна бути виражена у письмовому вигляді у формі постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Суд зазначає, що постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину позивач та його представник суду не надали.

Згідно із ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Також поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» не є тотожними, адже законодавець розмежовує ці поняття та повязує з виникненням зазначених майнових прав різні наслідки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Проте, доказів про те, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину суду з винесенням нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії не надано.

Також, суд зазначає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини про те право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Разом із тим необхідно розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Представник позивача посилається на ст.ст.317, 319, 321, 391, 392 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Однак, з матеріалів справи не вбачається, що право позивача на спадщину було оспорене чи не визнане. Також, не вбачається, що позивач використав надані законодавством можливості оформлення спадкових прав та належним чином оформив своє право власності на спадкове майно.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності може бути особа, яка вже є власником, а не бажає ним стати, наприклад, в порядку спадкування.

Набуття права власності в порядку спадкування регулюється окремими нормами.

За таких обставин у суду не має правових підстав застосовувати до даних правовідносин норми ст. 392 ЦК України.

Також, суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості оскаржувати дії нотаріуса відповідно до Глави 14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні, так як позивачем та його представником не доведено, що позивач є вже власником спадкового майна в розумінні ст.ст. 317, 319, 1297 ЦК України, та має право на захист такого права на підставі ст. 392 цього Кодексу, а тому в задоволенні позову ОСОБА_2 до Буштинської селищної ради про визнання права власності на спадкове нерухоме майно слід відмовити.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 81, 209, 223, 263, 265 ЦПК України, ст.ст.392, 1296, 1297 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Буштинської селищної ради про визнання права власності на спадкове нерухоме майно, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області в 30-денний строк з дня його проголошення (складання), при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу 13 «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення суду складено 17 травня 2018 року.

Головуючий: В.І. Бобрушко