Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.05.2018 Справа №607/9387/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі:

головуючого Грицака Р.М.,

за участю секретаря Григорусь О.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Іванюк Т.М.,

представника третьої особи Майка М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», третьої особи Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання договору факторингу недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

позивач ОСОБА_4 пред'явив в суд позов до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ» (далі ТзОВ «КЕЙ- КОЛЕКТ»), третя особа Акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі АТ «Укрсиббанк») про визнання договору факторингу недійсним. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що 20 листопада 2007 року він уклав договір кредиту з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк»). В забезпечення викання зобов'язань за цим правочином, 20 листопада 2007 року сторони уклали договір іпотеки, згідно якого позивач передав в іпотеку належну йому квартиру. 21 липня 2017 року ОСОБА_4 стало відомо про укладення між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» договору факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року, згідно якого останнє набуло статусу кредитора у вказаному вище кредитному договорі. Такий договір позивач вважає частково недійсним, оскільки: банк не мав права відступати право вимоги до боржника фізичної особи, що випливає з норм пункту 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, котре затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 157; ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не має генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, а тому відступлення права вимоги щодо кредиту, який був отриманий у іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства; спірний договір не міг бути укладений без згоди позивача, оскільки в результаті таких дій відбулась передача конфіденційної інформації ОСОБА_4; переходу права вимоги за кредитним договором, згідно встановленого порядку, не відбулось, позаяк позивачем не було отримано належного повідомлення; з наданих відповідачем документів неможливо встановити чи відбулось відступлення та чи набув фактор права вимоги до позивача. Окрім цього зазначає, що його було введено в оману, оскільки не розтлумачено пункт 6.10 договору іпотеки.

Позивач у судове засідання не з'явився, забезпечивши явку свого представника, котрий вказані вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з мотивів, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та доповненнях до цієї відповіді.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з мотивів, викладених у запереченнях проти позову та доповненнях до відповіді. У них зазначає, що положення, на які посилається позивач жодним чином не обмежує коло осіб, з якими може бути укладено договір факторингу, лише юридичними особами, а лише роз'яснює, що набуття відступного права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою. В результаті укладення спірного договору не відбулось передачі жодної конфіденційної інформації, оскільки після укладення договору відбулась заміна кредитора, котрий мав усі передбачені і кредитним договором, і законом права на володіння такою інформацією позивача. Щодо відсутності у ТзОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, то вона цій організації і не потрібна, оскільки жодних операцій з іноземною валютою вона не здійснювала та не здійснює. Усі розрахунки проводяться у національній валюті України - гривні.

Представник третьої особи у судовому засіданні зазначив, що вважає позовні вимоги ОСОБА_4 безпідставними з мотивів, викладених у письмових запереченнях. Також зазначає, що конкретних випадків недійсності правочину позивачем не наведено. Також вказує на те, що у пункті положення, на яке посилається позивач, була відсутня пряма заборона на укладення договорів факторингу з фізичними особами.

Заслухавши пояснення учасників справи, повно та об'єктивно дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

20 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та позивачем був укладений кредитний договір № 0 (далі Кредитний договір), згідно з яким ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 48'000 дол. США на умовах, передбачених договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між сторонами цього правочину було укладено іпотечний договір від 20 листопада 2007 року (далі Договір іпотеки), за умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Генерала І. ЧерняховськогоАДРЕСА_1.

Вказані обставини доказуванню не підлягають в силу частини 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), оскільки визнані сторонами та сумнівів щодо її достовірності або добровільності визнання у суду не виникає.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № 2 (далі Договір факторингу).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кредитор у зобов'язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 ст. 1077 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (стаття 1078 ЦК України).

Пунктами 1.1, 1.2 Договору факторингу передбачено, що ПАТ «УкрСиббанк» зобов'язується передати ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», а останнє прийняти, права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти на умовах, визначених договором. Обсяг (сума) прав вимоги станом на дату укладення цього договору, визначений у додатку 1 до цього договору.

Як вбачається із виписки з додатку 1 до Договору факторингу, до списку договорів, за якими було передано право вимоги згідно Договору факторингу входить і Кредитний договір.

Пунктом 3.2 Договору факторингу передбачено, що відступлення права вимоги засвідчується складанням сторонами акта приймання-передачі прав вимоги за формою згідно з Додатком 2 до цього договору. Акт приймання-передачі прав вимоги складається сторонами виключно після одержання клієнтом суми фінансування.

Такий акту був складений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» 13 лютого 2012 року, пунктом 2 якого вони визначили, що відступлення прав вимоги набуває чинності з моменту підписання ними цього документа.

Отже, усі права первісного кредитора у зобов'язанні за Кредитним договором перейшли до ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Також до ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» перейшло право вимоги за Договором іпотеки. Вказане стверджується копією договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року та виписки з додатку 1 до цього договору.

Посилання представника позивача на неможливість встановити чи відбулось відступлення та чи набув фактор права вимоги до позивача, суд сприймає критично, оскільки ці обставини, всупереч вимогам частини 1 ст. 81 ЦПК України, не доведені ні ним, ні наявними у суду доказами.

При цьому слід взяти до уваги презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Оформляючи відступлення права вимоги, банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав та обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тому до ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, котрі існували на момент їх укладення.

За умови переходу до ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» прав первісного кредитора у зобов'язанні за Кредитним договором, воно стало стороною цього правочину, пунктом 7.4 якого, позивач надав свою згоду кредитору збирати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію, зокрема, і ту, котра входить до кредитної історії до/від/через бюро кредитних історій, які створені та здійснюють діяльність відповідно до законодавства України.

Також слід зазначити, що передання ПАТ «УкрСиббанк» інформації щодо позивача ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» також відбувалось згідно умов Кредитного договору, а саме: пункту 7.4, яким сторони погодили, що кредитор має право збирати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію щодо позивача, зокрема, необхідну для укладення договорів щодо відступлення права вимоги.

Таким чином, посилання ОСОБА_8 на те, що при укладенні спірного правочину було порушено вимоги закону щодо неправомірної передачі конфіденційної інформації третім особам, є необґрунтованими.

Суд залишає поза увагою твердження ОСОБА_8 про відсутність переходу права вимоги до ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» у зв'язку з неповідомлення його про такі дії, оскільки:

статтею 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Таким чином, сам факт неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні не ставить під сумнів правомірність такої дії. Більше того, цих два факти є незалежними один від одного. У цьому випадку вказане неповідомлення лише наділяє боржника правом не виконувати своїх зобов'язань на користь нового кредитора. При цьому самі зобов'язання не припиняютьсь і жодна із сторін, в тому числі і боржник, не звільняється від їх виконання. Належним, у цьому випадку, вважатиметься виконання зобов'язань на користь первісного кредитора.

Безпідставними є і посилання позивача на відсутність у ПАТ «УкрСиббанк» права відступати право вимоги до боржника фізичної особи, що, на думку ОСОБА_4, випливає з норм пункту 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, котре затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 157, оскільки:

глава 73 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався відповідач як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто підпункт 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного Розпорядження № 231.

Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.

Крім того, пункт 1 Розпорядження № 231 виключено на підставі Розпорядження № 231 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352.

Саме таку правову позицію виклав Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2018 року, прийнятій у цивільній справі № 464/2872/15-ц.

Щодо відсутності у ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, то і вони визнані судом неспроможними за наступних міркувань:

відповідно до частини 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» зареєстроване як фінансова установа на підставі розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 08 грудня 2011 року № 732 за реєстраційним № 13102668, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 08 грудня 2011 року серії ФК № 300.

Згідно з додатком до цього свідоцтва ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» надано право здійснювати фінансові послуги без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства, зокрема таких, як факторинг.

Отже, ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» є фінансовою установою, має право здійснювати фінансову послугу факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів, що відповідає положенням пункту 11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також - про те, що ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «УкрСиббанк» і ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» були укладені договори факторингу, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Посилання позивача на те, що умовами пункту 6.10 Договору іпотеки, його було введено в оману, суд відкидає, не надаючи їм мотивованої оцінки, з огляду на норми пункту 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, оскільки вони очевидно не відносяться до предмета спору.

Суд нагадує, що предметом спору у даній справі є визнання частково недійсним Договору факторингу, а не Договору іпотеки.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ», третьої особи Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання договору факторингу №2 від 13 лютого 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №0 від 20 листопада 2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 частково недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст даного рішення складений та підписаний судом 14 травня 2018 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак