Справа № 447/921/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/783/6586/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Савуляка Р.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення особи та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням,-

встановила:

В квітні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та визнання за нею право на користування вказаним житловим будинком.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 21.10.1995 року по 27.10.2015 року вона з відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Протягом подружнього життя у неї з відповідачем народилося двоє дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. На час звернення до суду із даним позовом молодший син ОСОБА_6 є неповнолітнім. Вона з синами є офіційно зареєстрованими та фактично проживають в житловому будинку АДРЕСА_1, де крім них фактично проживають та є офіційно зареєстрованими ОСОБА_3 (колишній чоловік) та ОСОБА_7 (колишня свекруха).

Житловий будинок належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3, котрий успадкував його після смерті батька ОСОБА_8 у 2004 році, тому в такий вона вселилась як член сім'ї відповідача по справі, і при її вселенні жодних угод про порядок користування даним житловим будинком укладено не було. На сьогоднішній день її проживання у вищевказаному житловому будинку зумовлене насамперед відсутністю в неї іншої можливості для задоволення її із неповнолітнім сином потреб у житлі.

Після фактичного припинення сімейних відносин із відповідачем по справі, він та його матір ОСОБА_7 почали створювати нестерпні умови для її проживання у вищевказаному будинку, постійно виганяючи її з будинку, забороняючи користуватися ним, періодично викидаючи її речі. Позивач з молодшим сином фактично проживає в одному будинку із ОСОБА_7, ОСОБА_3, спільного господарства з ними з огляду на їхню заборону не ведуть, кожен із них облаштовує свій побут на власний розсуд, роздільно і незалежно один від одного, зокрема вона з сином на вимогу колишнього чоловіка та його матері харчується окремо, продукти харчування, засоби побуту та особистої гігієни вона купляє роздільно, кухню та інші приміщення загального користування в будинку використовує по черзі, намагаючись не спричиняти незручностей та конфліктів із відповідачем та його матір'ю. Колишній чоловік ініціює численні скандали із приводу її проживання в його будинку, із постійними образами, приниженнями її честі, людської гідності, постійно виганяє її із дому, створюючи численні перешкоди та незручності в користуванні житлом, у зв»язку з чим вона неодноразово зверталася в правоохоронні органи. Просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в червні 2016 року подав зустрічну позовну заяву про виселення ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового будинку, оскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_4 почала умисно знищувати його майно, зловживати спиртними напоями, не цікавитись проблемами сім'ї, створювати скандали, та навіть дійшло до того, що ОСОБА_4 відкрила газові камфорки в кухні, намагаючись знищити будинок. Такі правила поведінки ОСОБА_4 є систематичними, а заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 29 вересня 2017 року в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення особи - задоволено.

Виселено ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 24.11.2017 року у задоволенні позовних вимог про стягнення судових витрат на користь ОСОБА_4 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним ОСОБА_4, з таким не погоджується, вважає його законним та необгрунтованим.

В апеляційній скарзі зазначає, що ніхто не може припинити право користування житлом членів сім»ї, в тому числі колишніх та виселити їх, навіть власник, крім випадків передбачених законом.

При цьому зазначає, що в одному із судових засідань ОСОБА_3 особисто ствердив, що зумисно чинить перешкоди відповідачу у користуванні житловим будинком, тобто штучно створює умови для незаконного виселення незважаючи на проведені з ним профілактичні бесіди працівниками правоохоронних органів.

Покликається на те, що іншого житла в неї немає, можливості придбати житло чи орендувати його теж, однак ОСОБА_3 налаштовує проти неї дітей, правоохоронні органи, замикає двері будинку і тільки на прохання старшого сина відкриває такі.

На думку апелянта, суд не встановив жодних фактичних і правових підстав, визначених ст. 116 ЖК України для її виселення, а висновки суду з приводу наявності обставин, які б свідчили про чинення ОСОБА_3 перешкод у користуванні його власністю не підтверджені належними та допустимими доказами.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки за первинним позовом ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення відповідача за первинним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (надалі ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні первісного позову районний суд виходив з офіційного застереження правоохоронного органу про неприпустимість протиправної поведінки як позивачу так і відповідачу, як наслідок дійшов висновку про те, що є всі підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, що виключає вимоги щодо визнання за ОСОБА_4 права на користування житловим будинком та зобов»язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні таким.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу за первісним та позивачу за зустрічними позовами ОСОБА_3 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1

Сторони у справі є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27.10.2015 року (а.с. 9).

Згідно довідки Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області №499 від 31.03.2015 року виданої позивачу ОСОБА_4, остання зареєстрована та проживає в будинку АДРЕСА_1, крім неї в будинку проживають колишній чоловік, діти та колишня свекруха (а.с. 10).

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_4 просила усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та визнати за нею право на користування вказаним житловим будинком, при цьому покликалась на те, що після фактичного припинення сімейних відносин із відповідачем по справі, він та його матір почали створювати нестерпні умови для її проживання у вищевказаному будинку, постійно виганяючи її з нього, забороняючи користуватися таким.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 подав зустрічний позов, вимоги за яким зводились до виселення ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового будинку, оскільки після розірвання шлюбу остання почала умисно знищувати його майно, зловживати спиртними напоями, не цікавитись проблемами сім'ї, створювати конфлікти, а профілактичні заходи безрезультатні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

З пояснень сторін та досліджених матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_4 не вселялася у спірний будинок як наймач, а як член сім'ї власника будинку.

Відповідно до ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 156 ЖК УРСР визначені права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї (ч. 3 ст. 64 ЖК України).

Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст.405 ЦК України.

За цією статтею члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім'ї повинен вносити плату за користування помешканням, за комунальні послуги, що відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК УРСР.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст.116 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члений його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винного на вимогу власника будинку провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Колегією суддів встановлено, що відносини між сторонами є конфліктними та напруженими, що підтверджується висновками по телефонних повідомленнях та відповіддю начальника Миколаївського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області (а.с. 11-13, 23, 41-42).

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 28.02.2017 року залишено без змін постанову судді Миколаївського районного суду Львівської області від 30.01.2017 року, якою встановлено в діях ОСОБА_4 наявність адміністративне правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Прорвадження у справі закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с. 62).

Як встановлено судами під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_4 22.10.2016 року о 19,00 год. перебуваючи за місцем проживання, вчинила конфлікт із колишнім чоловіком ОСОБА_3, під час якого голосно кричала, ображала його нецензурними словами, внаслідок чого була заподіяна шкода психічному здоров»ю потерпілого.

Також, іншою постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 20.04.2017 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді 40 годин громадських робіт. Судом встановлено, що ОСОБА_4 17.02.2017 року о 07 год. 45 хв. За місцем свого проживання вчинила конфлікт з колишньою свекрухою ОСОБА_7, внаслідок якого завдано шкоду психічному здоров»ю потерпілої (а.с. 63).

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що суд першої інстанцій правильно застосував до спірних правовідносин положення статтей 116, 156, 157 ЖК УРСР та задовольняючи зустрічний позов, виходив з наявності підстав, передбачених статтею 116 ЖК УРСР, для виселення колишньої дружини ОСОБА_4 з будинку, у зв'язку з систематичним порушенням останньою правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, місцевий суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Зазначені обставини виключають можливість та підстави для визнання обґрунтованим та задоволення позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 травня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Р.В. Савуляк