Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 423/2617/16-ц

провадження № 61-6251св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя - доповідач),

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Попаснянського районного суду Луганської області у складі судді: Мазура М. В. від 05 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області у складі суддів: Лозко Ю. П., Єрмакова Ю. В., Авалян Н. М., від 10 жовтня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 40 471 грн 26 коп.

Позов мотивований тим, що відповідно до договору б/н від 05 серпня 2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 3 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Унаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором станом на 30 червня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 40 471 грн 26 коп., яка складається з: 3 600 грн заборгованості за кредитом; 31 125 грн 01 коп. заборгованості за процентами; 3 600 грн заборгованості за комісією; 500 грн штрафу (фіксована частина); 1 916 грн 25 коп. штрафу (процентна складова), яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 05 травня 2017 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1, індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 274 грн 82 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 2 325 грн 24 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 949 грн 58 коп.

У задоволенні вимог про стягнення штрафу у розмірі 2 416 грн 25 коп. та пені у розмірі 2 600 грн відмовлено за необґрунтованістю.

У задоволенні решти вимог відмовлено у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем належним чином не виконано зобов'язань з повернення отриманих кредитних коштів, а тому дійшов висновку про стягнення на користь банку суми поточної заборгованості у розмірі 2 325 грн 24 коп. та процентів за користування кредитом у розмірі 1 949 грн 58 коп., нарахованих в межах строку позовної давності, обраховану після 01 липня 2013 року.

Щодо вирішення вимог про стягнення суми штрафу та пені, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, де проводилася антитерористична операція.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 05 травня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що суд першої інстанції повно і всебічно перевірив доводи та обставини, якими позивач обґрунтовував свій позов, правовідносини, які склались між сторонами і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 05 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 10 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення боргу за тілом кредиту та відсотками і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки судові рішення попередніх судів не оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми штрафу та пені, то в цій частині на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядаються (стаття 400 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не правильно застосовано положення про позовну давність, невірно визначено період, за який підлягає стягненню сума заборгованості та її розмір.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судами установлено, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору від 05 серпня 2010 року остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 3 600 грн на платіжну картку. Процентна ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору встановлена 36 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З наданого банком розрахунку вбачається, що відповідач порушувала умови договору, не сплачувала нараховані банком відсотки, не погашала взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого у нього станом на 30 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 40 471 грн 26 коп., яка складається з: 3 600 грн заборгованості за кредитом; 31 125 грн 01 коп. заборгованості за процентами; 3 600 грн заборгованості за комісією; 500 грн штрафу (фіксована частина); 1 916 грн 25 коп. штрафу (процентна складова).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подала письмову заяву про застосування строку позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За змістом анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05 серпня 2010 року та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» порядок погашення заборгованості визначено щомісячними платежами до 25 числа, наступним за звітним, в розмірі 7 % від суми заборгованості.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 81) термін дії картки встановлено - жовтень 2013 року, а за наявним в матеріалах справи розрахунком останній платіж відповідачем здійснено 08 лютого 2013 року.

Аналізуючи зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14.

Врахувавши дату здійсненого відповідачем останнього платежу (08 лютого 2013 року), закінчення строку дії картки (жовтень 2013 року), а також пред'явлення банком позову 18 серпня 2016 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками в межах трирічного строку позовної давності за основною вимогою. У решті вимог обґрунтовано відмовив за спливом строку позовної давності про застосування якого просила ОСОБА_1

Аргументи касаційної скарги є аналогічними, викладеним позивачем у апеляційній скарзі, та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 05 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 10 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 4 274 грн 82 коп. залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило