Справа № 350/1839/17
Провадження № 22-ц/779/452/2018
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Девляшевського В.А., Матківського Р.Й.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Рожнятівського районного суду від 29 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29.07.2005 року його батько ОСОБА_5 за договором дарування подарував братові - ОСОБА_2 482/1000 частини домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1.

11.06.2009 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір дарування та відчужив останній 482/1000 частини спірного домоволодіння.

Позивач вважає, що вказані вище договори дарування є недійсними, оскільки ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування у 2005 році вже не був власником подарованої частини домоволодіння в силу договору дарування цієї частини від 07.07.1997 року між ОСОБА_5 та матір'ю позивача - ОСОБА_6, яка діяла від імені неповнолітнього сина - ОСОБА_1

У зв'язку з наведеним та посилаючись на положення ст.215, ч.2 ст.720 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд поновити строк позовної давності; визнати недійсним укладений 29.07.2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договір дарування 482/1000 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1; визнати недійсним укладений 11.06.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування 482/1000 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Рожнятівського районного суду від 29 грудня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду та задоволено позов.

Визнано недійсним договір дарування 482/1000 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2, посвідчений 29.07.2005 року нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д., зареєстрований в реєстрі за №Д-366.

Визнано недійсним договір дарування 482/1000 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, посвідчений 11.06.2009 року нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д., зареєстрований в реєстрі за №1-1531.

З таким рішенням відповідач ОСОБА_3 не погодилася, подавши апеляційну скаргу через представництво адвоката ОСОБА_4

Сторона вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, тому рішення підлягає до скасування.

Представник апелянта зазначив, що суд першої інстанції розглянув спір у відсутності ОСОБА_3, чим було порушено права останньої як відповідача.

Неявка ОСОБА_3 у судове засідання зумовлена тим, що відповідач не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, у зв'язку з її тимчасовим проживанням у Канаді.

Позивач ОСОБА_1 також проживає в Канаді, однак ні він, ні його представник не надали суду інформацію про фактичне місце проживання ОСОБА_3

З наведених причин ОСОБА_3 не змогла надати суду свої доводи та заперечення по суті позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 07.07.1997 року ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар 48,2 частки житлового будинку, що знаходиться в с.Креховичі, про що нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори посвідчено договір, зареєстрований в реєстрі за №Д-657. З наведених підстав суд дійшов висновку, що на момент укладення договору дарування від 29.07.2005 року влаником спірної частки будинку був не ОСОБА_5, а ОСОБА_1 Тому ОСОБА_5 не мав права розпоряджатися даним майном.

Представник апелянта вважає, що такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи. Судом не взято до уваги, що у 1997 році державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна здійснювалась на підставі Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що перебуває у власності юридичних та фізичних осіб, які затверджені Наказом Державного комітету України по ЖКГ від 13.12.1995 №56.

Згідно з п.1.4 державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна.

Проте позивачем ОСОБА_1 чи його представником державна реєстрація права власності на нерухоме майно - 482/1000 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 - не здійснювалася, тому він не є власником спірного нерухомого майна, а позов є безпідставним.

Станом на 2005 рік власником подарованої частки будинковолодіння був ОСОБА_5, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Івано-Франківським ОБТІ 27.07.2005 року.

Право власності на решту 518/1000 частин домоволодіння належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12.07.2016 року нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори за №1-699 та зареєстрованого Івано-Франківським ОБТІ 12.07.2009 року.

Представник апелянта також вважає, що судом безпідставно поновлено позивачеві строк позовної давності.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у позові ОСОБА_1 відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи в порядку ст.360 ЦПК України не подавався.

Відповідно до п.8 Розділу XIII «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року.) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В засіданні апеляційного суду представники апелянта вимоги скарги пітримали, просили її задоволити.

Представник позивача скаргу не визнав,просив відмовити в її задоволенні .

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає, та узгоджується з матеріалами справи.

Судом встановлено, що рішенням народного суду Рожнятівського району від 30.10.1981 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 Визнано на праві власності за ОСОБА_5 кімнату розміром 20 м.кв., кухню 19,3 м.кв., веранду 7.1 м.кв., загальною площею 46,4 м.кв., що становить 48,2% від загальної вартості будинку, гараж.

Другу частину будинку визнано на праві власності за ОСОБА_9: кімнату 20 м.кв., кухню 19,3 м.кв., веранду 7,8 м.кв., котельню 2,8 м.кв., загальною площею 49,9 м.кв., що становить 51,8% від загальної вартості будину, сарай, криницю (а.с.45).

За даними довідки Креховицької сільської ради від 28.05.1997 року №606 згідно з записом в погосподарській книзі виконавчого комітету Креховицької сільської ради народних депутатів за №577, погосподарська книга №7 ОСОБА_5 належить 1/2 жилого будинку, що знаходиться в с.Креховичі Рожнятівського району Івано-Франківської області та розташований на земельній ділянці 400 м.кв. (а.с.43, зворот).

07.07.1997 року ОСОБА_5 та ОСОБА_10, яка діяла від імені неповнолітнього сина ОСОБА_1, уклали договір дарування, за умовами якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар 48,2 частки житлового цегляного будинку, жилою площею 80 кв.м., гараж, які знаходяться в с.Креховичі Рожнятівського району Івано-Франківської області.

У договорі зазначено, що ці 48,2 частки жилого будинку та гаражу належать ОСОБА_5 на підставі рішення народного суду Рожнятівського району Івано-Франківської області від 30.10.1981 року про розірвання шлюбу та поділ майна та зареєстрованого у погосподарській книзі виконкому Креховицької сільської Ради народних депутатів за №7, що підтверджується довідкою про право власності, виданою 28.05.1997 року Креховицькою сільською Радою №606.

Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. та зареєстрований в реєстрі за №Д-657.

Текст договору також містить застереження про те, що у відповідності зі статтею 227 ЦК України цей договір підлягає реєстрації за місцем знаходження будинку у виконкомі Креховицької сільської ради народних депутатів (а.с.8).

За даними довідки, виданої виконкомом Креховицької сільської ради від 12.10.2017 року №1239, ОСОБА_1 належить 1/2 житлового будинку згідно договору дарування від 07.07.1997 року знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, (а.с.9), що вказує на реєстрацію договору дарування від 07.07.1997 року у виконавчому комітеті Креховицької сільської ради.

Водночас із Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.07.2005 року вбачається, що власниками домовлодіння по АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 (частка 482/1000) та ОСОБА_9 (частка 518/1000) на підставі рішення народного суду Рожнятівського району від 30.10.1981 року, номер запису 14 в книзі 1, (а.с.48).

Згідно довідки Першої Рожнятівської районної державної нотаріальної контори від 29.07.2005 року за даними єдиного реєстру заборон частина будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 власником якої є ОСОБА_5 станом на 29.07.2005 року під забороною не перебуває (а.с.50, зворот, а.с.51).

29.07.2005 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали договір дарування, за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 ті ж самі 482/1000 частин домоволодіння, яке складається в цілому з: житлового цегляного будинку житловою площею 56,3 кв.м., загальною площею 91,6 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1.

Пунктом 2 договору визначено, що ця 482/1000 частина домоволодіння належить дарувальнику ОСОБА_5 на підставі рішення народного суду Рожнятівського району Івано-Франківської області від 30.10.1981 року «Про розірвання шлюбу та поділ майном» (справа №2-375 за 1981 рік) та зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації 28.09.2000 року №14/1 (а.с.7).

Згідно Витягу з державного реєстру правочинів від 29.07.2005 року вищевказаний правочин зареєстровано за №740342 (а.с.52).

В подальшому 13.05.2009 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на вказане нерухоме майно в Івано-Франківському ОБТІ за №11534442, номер запису 14 в книзі 1 (а.с.55).

За даними Витягу прав власності на нерухоме майно, виданого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації від 13.05.2009 року, ОСОБА_2 є власником 482/1000 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 29.07.2005 року, посвідченого Першою Рожнятівською ДНК, а власником інших 518/1000 частки домоволодіння є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину (№19699 від 12.07.2006 року), (а.с.56).

11.06.2009 року ОСОБА_2 (дарувальник), від імені якого діяв ОСОБА_12, та ОСОБА_3 (обдаровувана), від імені якої діяв ОСОБА_13 уклали договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 отримала в дар 482/1000 частин домоволодіння, що в цілому складається з: житлового цегляного будинку, житловою площею 56,3 кв.м., загальною площею 91,6 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.6).

Пунктом 2 договору визначено, що ці 482/1000 частин домоволодіння належать ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 29.07.2005 року Першою Рожнятівською державною нотаріальною конторою по реєстру за №Д-366 та зареєстрованого у Івано-Франківському ОБТІ 13.05.2009 року. Договір зареєстровано за №1-1531.

Згідно Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів договір дарування від 11.06.2009 року зареєстрований за №3481786 (а.с.64).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 29.07.2005 року, тобто на момент укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 спірного договору дарування, ОСОБА_5 не був власником 482/1000 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 та не мав права розпоряджатися цим майном, оскільки згідно копії договору дарування від 07.07.1997 року №Д-657 ОСОБА_5 подарував спірну частку домоволодіння ОСОБА_1 Відповідно за договором дарування від 29.07.2005 року ОСОБА_2 не набув права власності на це майно, тому не мав права на укладення договору дарування від 11.06.2009 року.

Висновок суду відповідає фактичним обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

У апеляційній скарзі представник апелянта посилається на те, що договір дарування від 07.07.1997 року було укладено, проте право власності на подароване нерухоме майно ОСОБА_1 не зареєстрував в органах БТІ, як це вимагало чинне на той час законодавство (Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що перебуває у власності юридичних та фізичних осіб, які затверджені Наказом Державного комітету України по ЖКГ від 13.12.1995 №56), а тому не набув права власності на нього.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку колегія судів звертає увагу на такі обставини.

Відповідно до ст.128 ЦК України 1963 року в редакції, чинній на час укладення договору дарування від 07.07.1997 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Статтею 243 цього Кодексу було встановлено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно ст.244 ЦК в ред.1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

За положеннями ст.227 ЦК, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Правовий аналіз наведених положень ЦК України, чинних на час укладення договору дарування від 07.07.1997 року, вказують на те, що необхідними умовами для укладення правочину про відчуження нерухомого майна (в тому числі і договору дарування) були нотаріальне посвідчення відповідного договору та його реєстрація у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, а момент набуття права власності за договором пов'язувався з моментом передачі речі, якщо інше не передбачалось законом або договором.

Факт укладення договору дарування від 07.07.1997 року та його реєстрації у виконавчому комітеті доведено матеріалами справи, тому слід вважати, що до позивача перейшло право власності на подароване майно.

Що ж до державної реєстрації права власності на нерухоме майно, на що посилається сторона апелянта, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України (чинного на момент розгляду спору), якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За правилами частини 3 статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно частини 4 статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічна позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування".

Отже, при укладенні 07.07.1997 року договору дарування 482/1000 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, ОСОБА_5 відчужив, а ОСОБА_1 набув права власності на вказане майно.

Відповідно до ст.ст.317,319 ЦК України в ред.2004 року, чинній на час укладення договору дарування від 29.07.2005 року, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З наведених приписів ЦК України вбачається, що правом розпоряджатися майном, в тому числі відчужувати його шляхом дарування, наділений лише власник майна. Відчуження майна особою, яка не є його власником, суперечить положенням цивільного законодавства та є підставою для визнання недійсним відповідного правочину.

З огляду на те, що ОСОБА_2 на час підписання договору дарування 29.07.2005 року не був власником спірного майна, правильним є висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання недійсним договору дарування, а також в подальшому укладеного договору дарування від 11.06.2009 року, оскільки відповідач ОСОБА_2 не набув 29.07.2005 року права власності на майно та відповідно не мав права його відчужувати відповідачці ОСОБА_3

Судом першої інстанції за клопотанням позивача ОСОБА_1 поновлено строк звернення до суду.

Відповідно до ст.261, ч.5 ст.267 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Встановлено, що позивачеві не було відомо про укладення спірних договорів дарування від 29.07.2005 року та від 11.06.2011 року і про їх існування ОСОБА_1 дізнався лише у 2017 році, після чого у листопаді 2017 року звернувся до суду із позовом. Таку обставину сторона апелянта не спростувала, тому у суду були підстави для поновлення процесуального строку.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382,383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Рожнятівського районного суду від 29 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 травня 2018 року.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Девляшевський В.А.

Матківський Р.Й.