Справа № 521/5146/18
Провадження №2-о/523/270/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2018 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючого судді Шепітко І.Г.

при секретарі Мица А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду №22 цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті його вітчима ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Тбілісі, Грузинська ССР, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Севастополь - Україна, причина смерті - невстановлена. У своїй заяві заявник посилається на те, що його вітчим помер на тимчасово окупованій території України, про що було видане свідоцтво про смерть, яке не приймається на території України як документ, що має юридичну силу та не є підставою вважати людину померлою. Заявник стверджує, що встановлення факту смерті необхідно йому для зняття ОСОБА_2 з реєстрації. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даною заявою.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.04.2018 року справа за підсудністю була направлена до Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалою від 05.05.2018 року було відкрито провадження.

У судове засідання заявник не з'явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності.

Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції у м. Одеса також у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце повідомлявся телефонограмою.

Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд вважає, що вимоги за заявою підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до п.1 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995 року №5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз.2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно частини 2 ст.317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

У судовому засіданні встановлено, що заява про встановлення факту смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Тбілісі, Грузинська ССР, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Севастополь - Україна, причина смерті - невстановлена, подана пасинком померлого.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник подав копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, що видане 17.11.2017 року відділом записів актів громадянського стану Ленинського району міста Севастополя Управління РАЦС міста Севастополя.

Заявник звертався до Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявою щодо державної реєстрації смерті вітчима, однак, йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки заявником не надано документів, передбачених п.1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом міністерства юстиції України 18.10.2000 року за №52/5 (у редакції наказу міністерства

юстиції України 24.12.2010 року № 3307/5), яким встановлено, що підставою для державної реєстрації є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/0); б) фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/0); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів СБУ у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Одночасно йому було роз'яснено право на звернення до суду з заявою про встановлення факту смерті.

Отже, підставою звернення заявника до суду є неможливість реєстрації факту смерті вітчима у зв'язку з тим, що офіційні документи, що посвідчують даний факт, видані органами, які розміщені на території, яка тимчасово непідконтрольна Україні.

Оцінюючи свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За ч.ч.3, 4 ст.49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Однак, отриманий заявником документ не підтверджує факт смерті особи на території України, оскільки не відповідає вимогам законодавства України з оформлення свідоцтва про смерть.

Згідно ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованій території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованій території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно ч. 1 цього Закону «тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України».

Ст. 4 цього Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав свобод людини і громадянина.

Ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою.

За приписами п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Мінюсту від 18.10.2000 № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров*я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 № 1150/13024.

Статтею 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено: «1. Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі , у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 2. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. 3. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті є недійсними і не створює правових наслідків».

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати

незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на

відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Згідно роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану визначено, що державна реєстрація смерті фізичної особи проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою».

Враховуючи вищевикладене, оцінивши усі докази в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення заяви, та вважає за можливе встановити факт смерті особи - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Тбілісі, Грузинська ССР, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Севастополь Автономної Республіки Крим - Україна, причина смерті - невстановлена.

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Керуючись ст.ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268, 293-294,315-319,430 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Вимоги ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території - задовольнити.

Встановити як такий, що має юридичне значення, факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Тбілісі, Грузинська ССР, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Севастополь - Україна, причина смерті - невстановлена.

Рішення суду є підставою для державної реєстрації смерті особи.

Допустити негайне виконання рішення.

Копію рішення надіслати представникові заявника та заінтересованій особі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня отримання копії рішення.

Суддя: