Справа № 404/5193/17
Номер провадження 2/404/641/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 року Кіровський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого-судді - Іванової Н.Ю.

при секретарі - Гуйван О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та встановлення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, по якому просить вселити її в квартиру, що знаходиться а адресою: АДРЕСА_1 та встановити наступний порядок користування квартирою: ОСОБА_1 виділити у користування кімнати площею 12,0 кв.м., 10,5 кв.м. та лоджію (з урахуванням знижувального коефіцієнту) 1,45; ОСОБА_2 виділити в користування кімнату площею 16,6 кв.м. та балкон (з урахуванням знижувального коефіцієнту) 0,96 кв.м.; в загальному користуванні співвласників квартири залишити: коридор площею 10,9 кв.м., ванну площею 2,6 кв.м., туалет площею 1,0 кв.м., кухню площею 8,8 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 20.11.1993 року сторони перебували у зареєстрованому Надлацькою сільською радою Новоархангельського району Кіровоградської області шлюбі, актовий запис №22. Шлюб було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10.12.2013 року.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з позивачем в орендованій квартирі.

ОСОБА_1 належить на праві власності ? частина квартири №58, яка знаходиться в будинку №30 по вул. Жадова, загальною площею 64,81, яка складається з 3-х жилих кімнат.

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Сторони не можуть в позасудовому порядку встановити порядок користування вказаною квартирою, тому позивач змушена звернутись з даним позовом до суду.

Позивач в судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду невідомі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, зазначила, що відповідач є неналежним відповідачем, оскільки у встановленому законом порядку не зареєстрував своє право власності на частку у спільному майні.

Судом встановлено, що сторони перебували з 20.11.1993 року у зареєстрованому Надлацькою сільською радою Новоархангельського району Кіровоградської області, актовий запис №22, шлюбі, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10.12.2013 року /а.с.5/.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження /а.с. 12/.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.01.2015 року в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнано право власності за ОСОБА_1 на ? частину квартири АДРЕСА_2; визнано право власності за ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_2 /а.с. 6-9/.

Згідно довідки Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №4 Кіровоградської міської ради» від 12.07.2017 року, у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 власник, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 - дружина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 син, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 донька /а.с. 11/.

Відповідно до ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст.391 ЦК України).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 33 Постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач дійсно чинить перешкоди у здійсненні нею права користування спірною квартирою, наявність підстав для вселення, перед судом не доведено.

Щодо посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, оскільки у встановленому законом порядку не зареєстрував своє право власності на частку у спільному майні, суд зазначає наступне.

За рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.01.2015 року, яким за відповідачем визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, відповідач набув право користування та володіння цією частиною квартири, а відсутність державної реєстрації такої частки власності позбавляє його права розпорядження цим майном, а жодним чином не користування та володіння ним.

Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 358 ЦК України та п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» розяснює, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Як вбачається з оглянутої в судовому засіданні інвентарної справи по квартирі АДРЕСА_4, загальна площа квартири 64,81 кв.м., житлова 39,1 кв.м., складається з: коридор 10,9 кв.м., кімнати 12,0 кв.м., 10,5 кв.м. ,16,6 кв.м., ванна 2,6 кв.м., вбиральня 1,0 кв.м., кухня 8,8 кв.м., лоджія - 1,45 кв.м., балкон 0,96 кв.м.

Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо встановлення зазначеного позивачем порядку користування, так як до суду не надані належні та допустимі докази того, що їй чиняться перешкоди в її користуванні. Позивач просить виділити їй в користування дві кімнати враховуючи інтереси дітей сторін, проте не завертається до суду також в їх інтересах, крім того ОСОБА_3 вже є повнолітнім.

Запропонований позивачем порядок користування квартирою безумовно порушує права відповідача на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою квартири.

Крім того, як вбачається з оглянутої в судовому засіданні інвентарної справи, наданий позивачем до матеріалів позовної заяви план спірної квартири не відповідає дійсності.

За вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 258, 263-268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та встановлення порядку користування квартирою - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровського Н. Ю. Іванова

районного суду

м.Кіровограда