Справа № 2-532/11 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/773/478/18 Категорія: 81 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

учасників справи:

представника ВДВС - Левчук І.О.,

представника боржника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за поданням головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області про тимчасове обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України, за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області звернувся до суду з поданням, в якому просив тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_4 до виконання ним своїх зобов'язань за декількома виконавчими листами, виданими судами України, та виконавчим написом нотаріуса про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено боржника ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов'язань за:

- виконавчим листом Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №2-6085/2011, виданим 31.05.2012 року, про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ "Приватбанк" 280442,91 грн.;

- виконавчим листом Луцького міськрайонного суду №2-532/2011, виданим 29.07.2011 року, про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ "Приватбанк" 250980,03 грн.;

- виконавчим листом Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №2-6085/2011, виданим 31.05.2012 року, про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ "Приватбанк" 200,00 грн.;

- виконавчим листом Луцького міськрайонного суду №2-4433/09, виданим 16.10.2009 року, про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ "Приватбанк" 12933,54 доларів США та 1025,88 грн. судового збору;

- виконавчим листом Луцького міськрайонного суду №2-4817/08, виданим 16.10.2009 року, про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ «Приватбанк» 47481,26грн та 504,81грн. судового збору;

- виконавчим написом нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва A.A. № 10300, виданим 26.10.2017 року, про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ "ПриватБанк" 51325,76 доларів США, що за курсом 25,73 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.08.2017року складає 1320611,80 грн. Виконання ухвали покладено на Державну прикордонну службу України.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаної ухвали через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що наявність невиконаних зобов'язань не є підставою для звернення державного виконавця з таким поданням і застосування судом обмеження виїзду за кордон, оскільки таке звернення передбачено лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду. Також вказує, що державним виконавцем не було доведено факту його ухилення від виконання зобов'язань, покладених рішеннями судів, та не вбачається факту вчинення ним свідомих діянь, спрямованих на невиконання зобов'язань. Покликається на те, що судом не враховано, що з його заробітної плати здійснювалися регулярно відрахування на погашення заборгованості за кредитом на загальну суму 8000 грн, що підтвердив документально.

Крім того зазначив, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим вважає, що суд першої інстанції не з'ясував, чи дійсно він свідомо не виконував належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково. Просить ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні подання.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

В суді апеляційної інстанції представник боржника ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, у ній наведених, просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник ВДВС апеляційну скаргу не визнала та просила її залишити без задоволення. Зазначала, що нею було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, також було винесено постанову про розшук майна боржника, були надіслані запити про джерела отриманих доходів, тобто вона вжила усіх заходів для належного виконання рішення, однак майна, належного на праві власності боржнику, не виявлено. Оскільки боржник періодично виїжджає за межі України, заборгованість тривалий час залишається непогашеною, то обмеження у праві виїзду боржника є законним засобом впливу на нього, а тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4

Згідно зі ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд у складі колегії суддів, заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Другому відділі ДВС міста Луцьк перебувають наступні виконавчі документи: виконавчий лист Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №2-6085/2011, виданий 31.05.2012року про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ "Приватбанк" 280442,91 грн., виконавчий лист Луцького міськрайонного суду №2-532/2011, виданий 29.07.2011року про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ "Приватбанк" 250980,03 грн., виконавчий лист Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №2-6085/2011, виданий 31.05.2012року про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ "Приватбанк" 200,00 грн., виконавчий лист Луцького міськрайонного суду №2-4433/09, виданий 16.10.2009року про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ "Приватбанк" 12933,54 долари США та 1025,88 грн. судового збору; виконавчий лист Луцького міськрайонного суду №2-4817/08, виданий 16.10.2009 року про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ «Приватбанк» 47481,26грн та 504,81грн. судового збору, виконавчий напис нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва A.A. № 10300, виданий 26.10.2017року про стягнення з ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ "ПриватБанк" 51325,76 доларів США, що за курсом 25,73 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.08.2017року складає 1320611,80 грн.

На підставі Закону України «Про виконавче провадження», 24.03.2016 р. та 16.01.2018 р., державним виконавцем Левчук І.О. винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень ВП 50590261, 50590356, 50590630, 50590786, 50590862, 55544020. Одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець наклав арешт на майно боржника, про що винесена відповідна постанова. До Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено відповідні записи про заборону відчуження рухомого та нерухомого майна боржника. Копію постанови надіслано рекомендованим листом №718 сторонам виконавчого провадження для відому, виконання, та можливості оскарження.

Даними постановами ОСОБА_4 надано семиденний строк з дня отримання даної постанови для самостійного виконання виконавчого документа.

Боржником станом на 01 лютого 2018 року борги не сплачено, рішення не виконані, не вживає заходів щодо їх виконання, тому державний виконавець відповідно до вимог Закону, звернувся до суду для вжиття заходів примусового виконання, зокрема, тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

Право громадян України на пересування, в тому числі і залишення території України, закріплено у ст. 33 Конституції України. У той же час Конституція України передбачає можливість обмеження наданих громадянинові прав у випадках, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Як слідує зі змісту п.19 ч.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Частиною 4 статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

На стадії виконання судового рішення обмеження права особи на виїзд за кордон здійснюється в порядку, передбаченому ст. 441 ЦПК України. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Згідно зі ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Тобто, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у випадку ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Як вбачається з долучених до справи матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно боржника, подано в органи та установи, що реєструють право власності, та інші установи направлено запити щодо надання інформації про наявність або відсутність у боржника рухомого та нерухомого майна, на яке можна звернути стягнення, коштів, а також інформації, щодо зайнятості боржника, його місця проживання.

Із наданих відповідей установ слідує, що за боржником нерухоме майно не зареєстровано. Згідно з відповіддю ОДПІ у ОСОБА_4 відкриті рахунки у банківських установах, проте кошти на них відсутні, інформація про джерела отримання доходів боржника відсутня. З відповіді ПФУ м. Луцька від 18.10.2017 року видно, що боржник на обліку як отримувач пенсії не перебуває і як такий, що працює за трудовим чи цивільно-правовим договором не числиться.

Як видно із відповіді Територіального сервісного центру 0741 РСЦ у Волинській області, за ОСОБА_4 зареєстровано автомобіль марки DONG-FENG, 2005 р.в., червоного кольору, шасі LGDCT91Р35В101596, ДНЗ АС 7334 АН та автомобіль марки ЗАЗ 968МГ, 1985р.в., жовтого кольору, шасі №835880, двигун №315694, ДНЗ М5057ВН, які відповідно до постанови про розшук та затримання транспортного засобу оголошено в розшук. Станом на 16.01.2018 року вищевказані автомобілі не розшукано.

Відповідно до акту державного виконавця від 16.01.2018року при виході за адресою, вказаною у виконавчому документі, а саме: по вул. Клима Савури, 46Б/104 (приміщення гуртожитку), з метою перевірки майнового стану боржника, провести виконавчі дії та перевірити майновий стан не вдалося, оскільки нікого не було за вищевказаною адресою.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 у добровільному порядку рішення судів не виконує, борг не сплачує протягом значного періоду часу.

З інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що боржник неодноразово виїжджає за межі України.

В судовому засіданні представник боржника підтвердив,що про наявність боргів та про відкриття виконавчих проваджень боржник ОСОБА_4 був обізнаний, за кордон їздить у зв'язку з трудовими обов'язками, оскільки працює за трудовим договором водієм у приватного підприємця, який протягом його роботи щомісячно відраховує певні суми на погашення боргу.

На підтвердження доводів апеляційної скарги боржником долучено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю №94/0917 від 19.09.2017 р., довідки з місця роботи від 23 березня 2018 року, зі змісту яких вбачається, що боржник ОСОБА_4 офіційно працевлаштований у ФОП ОСОБА_6 на посаді водія (а.с.83-84, 104-106).

Крім того, із заробітної плати ОСОБА_4 стягується та перераховується 20% доходу, що підтверджується копіями платіжних доручень, звітами про здійснення відрахувань та виплат (а.с. 88-103, 85-87).

Однак подані, на думку боржника докази на підтвердження часткового виконання зобов'язань за виконавчими листами, не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на те, що є неналежними доказами у даній справі. Квитанції про сплату боргу свідчать про здійснення оплати на рахунки Сарненського ВДВС Рівненської області на виконання виконавчого листа №202/21491/13-ц від 08.05.2013 р., виданого Індустріальним судом м. Дніпропетровська, тобто за іншим виконавчим провадженням.

Разом з тим, представником боржника надано довідку з Пенсійного Фонду, в якій зазначено, що ОСОБА_4 перебуває на обліку в Луцькому ОУПФУ у Волинській області та одержує пенсію за віком з 08.08.2017 року.

Проте боржником не надано жодного доказу, який підтвердив би виконання зазначених у даній справі виконавчих листів.

Таким чином, вказані докази свідчать про те, що ОСОБА_4, маючи певні доходи та можливість погашати заборгованість за наведеними вище виконавчими документами, умисно не робив цього і не повідомляв виконавчу службу про своє місце роботи і призначення йому пенсії для здійснення відрахувань.

Згідно з ч.3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що боржник ОСОБА_4 тривалий час добровільно боргу не сплачує, а отже має місце ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець не довів факту ухилення боржника від виконання рішення суду, спростовуються матеріалами виконавчого провадження та наданими доказами.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

Проте, у тексті резолютивної частини ухвали суд помилково не зазначив про суть обмеження ОСОБА_4, а саме не вказав про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України, що не у повній мірі відповідає ст. 441 ЦПК України. А тому ухвалу слід змінити.

Відповідно до ч.4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи те, що дана обставина не впливає на правильність постановленої ухвали суду, апеляційний суд вважає за необхідне змінити резолютивну частину оскаржуваної ухвали, доповнивши другий абзац після слів «Тимчасово обмежити» словами «у праві виїзду за межі України», а в решті ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року в даній справі змінити, доповнивши другий абзац резолютивної частини ухвали після слів «Тимчасово обмежити» словами «у праві виїзду за межі України».

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді