Справа № 591/3326/17
Провадження № 2/591/231/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Шелєхової Г.В.

за участю секретаря судового засідання Бондар С.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу №591/3326/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житлом і укладання договору найму житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 свої вимоги мотивує тим, що перебував у шлюбі з відповідачем, який 29 травня 2017 року розірвано. Подружжя проживало в належній позивачу частині житлового будинку №10 по вул. Миру в м. Суми. Після розірвання шлюбу відповідач залишилася проживати в належній позивачу частині будинку та чинить перешкоди йому в користуванні житлом. Тому просить встановити порядок користування належною позивачу частиною будинку №3 по вул. Миру, 10, в м. Суми між позивачем та відповідачем: залишити в користуванні позивача кімнату №3-6, площею 19,2 кв. м, а ОСОБА_3 виділити в користування строком на 1 рік із щомісячною квартирною платою в розмірі 1500,00 грн та оплатою комунальних платежів за встановленими тарифами житлові приміщення 3-1, площею 7,0 кв. м і 3-2, площею 6,4 кв. м; сіни 3-5, площею 2,7 кв. м, коридор 3-4, площею 1,2 кв. м, кухню 3-3, площею 7,70 кв. м залишити у нашому спільному користуванні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи сповіщені належним чином, в процесі розгляду справи первісний позов не визнали, подали зустрічну позовну заяву про визнання 27/100 частини спірного будинку обєктом спільної власності подружжя та визнання за ОСОБА_3 право власності на 9/100 частку будинку. Вимоги мотивовані тим, що з 16 травня 2002 року по 29 травня 2017 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 За цей час подружжям спільно було проведено реконструкцію належної ОСОБА_1 частини будинку.

Суд, заслухавши пояснення зявившихся учасників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позови не підлягають задоволенню з таких підстав:

судом встановлено, що позивачу належить на праві власності 27/100 частини житлового будинку №10 по вулиці Миру в місті Суми, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19 жовтня 1985 року (а. с. 10-11). Інша частина будинку належить ОСОБА_4 в розмірі 33/100 частки та ОСОБА_5 в розмірі 20/100 частки, що підтверджується інформаційною довідкою (а. с. 14-15).

З 16 травня 2002 року сторони знаходилися у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва (а.с.7), який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 травня 2017 року розірвано (а.с.8).

ОСОБА_1 ставить питання про встановлення порядку користування належною йому частиною будинку між ним та відповідачем. В обгрунтування своїх вимог посилається на ч. 4 ст. 156, ст. 158, ст.159, ст. 162 ЖК України.

Ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Стаття 158 ЖК України встановлює, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Відповідно до ст. 159 ЖК України, предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.) . Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

Згідно ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто суд, при вирішенні спору керується нормами закону, на які посилається сторона.

Однак, наведені позивачем ОСОБА_1 норми закону не регулюють порядок користування житлом, в позовній заяві відсутні будь-які інші обгрунтування в частині цих вимог.

Як вбачається з мотивувальної частини позову фактично позивач ОСОБА_1 ставить питання про укладення договору найму між ним та ОСОБА_3 Однак в судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що не звертався до відповідача з пропозицією укласти договір найму. Вказаний факт також підтвердила ОСОБА_3

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Закон предявляє низку вимог щодо істотних умов цього договору, встановлює вимоги щодо його форми та державної реєстрації. До істотних умов закон відносить: вказівку на предмет договору, строк дії договору, права та обовязки сторін, інші умови, щодо яких має бути досягнуто згоди за заявою однієї зі сторін.

Згідно зі ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов договору, складання та скріплення підписом письмового документу.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, шо робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма субєктами права.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У разі виникнення спору між власником і членами його сімї суд повинен врахувати, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст. 405, 406 ЦК України. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні. Якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності може мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. 156, 157 ЖК України.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного ОСОБА_2 України у справах №6-24089св06, 6-20552св07.

Що стосується зустрічних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання 27/100 частини будинку за адресою: м. Суми, вул. Миру, буд. 10 обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею права власності на 9/100 частини будинку, то вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Як вбачається з копії свідоцтва про одруження прізвище позивача за зустрічним позовом до укладення шлюбу «Додакова» (а.с.58).

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 30 жовтня 2001 року останньою було продано квартиру №АДРЕСА_1 вартістю 15100,00 гривень (а.с. 59-60).

ОСОБА_3 в позові зазначає, що вказані кошти були використані саме на ремонт в будинку. На підтвердження своїх вимог посилається на пояснення свідків, які пояснили, що за час шлюбу за спільні кошти подружжя були зроблені переобладнання в належній ОСОБА_1 частині будинку.

Дійсно допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7П, ОСОБА_8 пояснили, що в належній ОСОБА_1 частині житлового будинку подружжям ОСОБА_1 був проведений ремонт, однак з пояснень свідків, суд не може встановити чи носив ремонт характер капітального чи косметичного, свідки не змогли пояснити суду за рахунок яких саме коштів були проведені ремонтні роботи в будинку.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що такі переобладнання носили капітальний характер та були суттєвими. Для встановлення вказаного факту судом за клопотанням представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 було призначено оціночно - будівельну експертизу, яка не була проведена з причин, оскільки ОСОБА_3 відмовилася від оплати експертного дослідження.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Ст. 109 ЦПК України встановлює наслідки ухилення від участі в експертизі. У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів, або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, ОСОБА_3 не надано обгрунтованих доказів на підтвердження того, що за час шлюбу було зроблено значне поліпшення жилого будинку, відсутні будь-які підстави для визнання 27/100 частини спірного будинку обєктом спільної сумісної власності. Тому в задоволенні позовних вимог належить відмовити за необгрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 392, 1217, 1218 ЦК України, ст, 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житлом і укладання договору найму житлом відмовити у звязку з необгрунтованістю.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності відмовити у звязку з необгрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Сумської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 22 травня 2018 року.

Суддя Г.В. Шелєхова