Номер провадження: 22-ц/785/4352/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ЖБК «Приморський-27», третя особа ОСОБА_3, про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року (суддя Пучкова І.М.),

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просила визнати дії відповідача такими, що порушують вимоги ч. 2 ст.24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»; зобовязати відповідача укласти договори про надання послуг, відповідно до ч. 2 ст.24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»; визнати дії відповідача такими, що порушують вимоги ст. ст. 7, 15, 18, 20 Закону України «Про звернення громадян»; зобовязати відповідача надати відповідь на заяву від 17.09.2013 року відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про звернення громадян».

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

17.09.2013 року позивач звернулась до відповідача з заявою про прийняття її до членів кооперативу та укладення з нею договорів про надання житлово-комунальних послуг, проте, на її заяву відповіді не було надано, у звязку з чим вважає дії відповідача неправомірними, та такими, що порушують вимоги ст. ст. 7, 15, 18, 20 Закону України «Про звернення громадян».

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано протиправними дії ЖБК «Приморський-27» щодо ненадання ОСОБА_2 відповіді на заяву від 17 вересня 2013 року відповідно до вимог ст. ст. 7, 15, 18, 20 Закону України «Про звернення громадян».

Зобовязано ЖБК «Приморський-27» надати відповідь на звернення ОСОБА_2 відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про звернення громадян».

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були порушені вимоги ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», проте споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. При цьому, ЖБК «Приморський-27» не зобовязаний укладати з позивачем договори про надання житлово-комунальних послуг, що, в свою чергу, не є порушенням вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з боку ЖБК «Приморський-27», тому правових підстав для задоволення такої вимоги немає.

Зазначене рішення суду частково оскаржує в апеляційному порядку позивач ОСОБА_2 через представника ОСОБА_6

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі. Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що ЖБК повинен був укласти договір з ОСОБА_2 по утриманню будинку і прибудинкової території й оплату комунальних витрат, оскільки позивач позбавлена можливості сплачувати кошти за спожиті послуги. Апелянт наполягає на необхідності зобовязати ЖБК укласти відповідний договір з позивачем.

Інші сторони судове рішення не оскаржували.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

17 вересня 2013 року позивачка звернулась до голови правління ЖБК «Приморський 27» з заявою про прийняття її в члени кооперативу та укладення з нею договори про надання житлово-комунальних послуг.

05 жовтня 2013 року відбулися позачергові загальні збори членів ЖБК «Приморський-27», про що був складений протокол, з якого вбачається, що заяву ОСОБА_2 не було розглянуто.

27 липня 2014 року загальними зборами ЖБК «Приморський-27» заяву ОСОБА_2 було розглянуто, прийнято рішення прийняти власника квартири №АДРЕСА_2 ОСОБА_2 в члени ЖБК «Приморський-27» після сплати боргу за квартиру.

07 грудня 2016 року ЖБК «Приморський-27» листом, направленим на адресу ОСОБА_2, повідомив, що заява позивача вже була розглянута на загальних зборах 27.07.2014 року та винесене відповідне рішення, а тому повторне звернення розгляду не підлягає.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

З метою реалізації зазначеної статті Конституції України, 2 жовтня 1996 року було прийнято відповідний Закон України «Про звернення громадян». Саме цей нормативно-правовий акт передбачає основні положення щодо звернень громадян, у тому числі, види звернень, порядок оформлення та направлення звернень, строки розгляду, тощо.

Статтею 3 Закону «Про звернення громадян» зазначено, що під зверненням громадян слід розуміти викладені в письмовій або в усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Громадяни України можуть подавати свої звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обовязків. За формою, звернення може бути усним (викладеним громадянином і записаним посадовою особою на особистому прийомі) та письмовим (надісланим поштою або переданим громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до чинного законодавства).

Відповідно до ст. 5 Закону «Про звернення громадян», текст звернень, а також рішень і відповідей на них складається українською або іншою мовою, прийнятною для сторін, у зверненні обов'язково має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. Також до звернень можуть додаватися різні довідкові матеріали в оригіналах або копіях.

Положеннями ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Відповідно до ст.20 Закону «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їхньої реєстрації, враховуючи вихідні, святкові та неробочі дні. Звернення, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, розглядаються невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо ж в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, строк розгляду звернення можу бути подовжено, про що повідомляється особі, яка подала звернення. Разом з тим, загальний термін розгляду звернення, не може перевищувати сорока п'яти днів від часу його отримання.

Термін розгляду звернень (пропозицій, заяв, скарг) обчислюється з дня надходження звернення та його реєстрації в органі чи установі юстиції. Якщо ж останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, визначений відповідно до закону, днем закінчення строку є перший після нього робочий день.

Встановлено, що відповідачем порушено строки розгляду звернення позивача, встановлені ст. 20 Закону України «Про звернення громадян». З матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано звернення 17.09.2013 року, питання щодо звернення розглядалося 27 липня 2014 року, а єдиний лист, який був наданий позивачеві, 07 грудня 2016 року.

Отже, відповідач своєчасно, відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян», відповіді на заяву від 17.09.2013 року не надав та порушив терміни надання відповіді, встановлені законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачеві відповідно до умов договору.

За змістом ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для обєктів усіх форм власності є субєкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для обєктів усіх форм власності є субєкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Згідно ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі, якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) з іншим виконавцем. Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

У п.п. 1.1., 1.2., 1.3., 1.5., 1.6. «Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг», затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України №60 від 25.04.2005 року, органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків визначаються виконавці таких житлово-комунальних послуг: з управління будинком, спорудою або групою будинків; з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; з ремонту приміщень, будинків, споруд, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для обєктів всіх форм власності є субєкт з господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для обєктів усіх форм власності є субєкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Виконавцем житлово-комунальних послуг, визначених у п. 1.1. «Порядку», може бути субєкт господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг та який може забезпечити виконання обовязків, визначених у ч. 2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків, коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно.

Статтею 2 Закону України «Про кооперацію» встановлено, що кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. Обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їхньої господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу.

За даними відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ЖБК «Приморський-27» є обслуговуючим кооперативом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про кооперацію», кооператив, відповідно до свого статуту, самостійно визначає основні напрями діяльності, здійснює її планування. Кооперативи мають право провадити будь-яку господарську діяльність, передбачену статутом і не заборонену законом. Виробничі кооперативи провадять господарську діяльність з метою одержання прибутку. Інші кооперативи надають послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку.

Статтею 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Проте такого способу захисту, як зобовязання в судовому порядку укласти договір за відсутності на це згоди однієї із сторін договору, діючим законодавством не передбачено.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови позивачу у задоволенні вимог про зобовязання ЖБК «Приморський-27» укласти договори про надання послуг з централізованого опалення, холодного та гарячого водопостачання і водовідведення та про надання послуг з утримання будинків, споруд та при будинкових територій. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги щодо обовязку ЖБК укласти договір з ОСОБА_2 по утриманню будинку і прибудинкової території й оплату комунальних витрат, оскільки позивач позбавлена можливості сплачувати кошти за спожиті послуги, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надані.

Крім того, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 16 травня 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

ОСОБА_7