Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 304/149/15-ц

провадження № 61-8698св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2015 року у складі судді Ганька І. І. та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року у складі суддів: Куцини Ю .О., Бондаренка Ю. О., Павліченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з травня 2006 року сторони у справі проживали у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільні доходи та витрати. За цей час у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, батьківство яких відповідачем не заперечувалось. Офіційно шлюб між ними зареєстровано 02 червня 2011 року. У 2006 році вони спільно почали будувати приміщення для надання туристичних послуг та на даний час закінчили будівництво і використовують його для забезпечення потреб сім'ї. Крім того, за час перебування у шлюбі побудували інші об'єкти нерухомого майна, які є їх спільною сумсною власністю. Відповідач перешкоджає ОСОБА_2 у користуванні їх спільним сумісним майном та не визнає її права власності на вказане майно.

На підставі викладеного, позивач просила встановити факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 01 травня 2006 року по 01 червня 2011 року. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 індивідуальний житловий будинок в урочищі «Полонина», площею 31,4 кв. м, на АДРЕСА_1; будівлю лазні з житловими кімнатами, загальною площею 107, 4 кв. м, житловою площею 21,8 кв. м, на АДРЕСА_2; дачний будинок, загальною площею 143 кв. м, житловою площею 13 кв. м, на АДРЕСА_3. Поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільне нерухоме майно і визначити кожному ідеальну частку по 1/2 частині вказаного майна.

Заочним рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2015 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 01 травня 2006 року по 01 червня 2011 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 індивідуальний житловий будинок в урочищі «Полонина», площею 31,4 кв. м, на АДРЕСА_1; будівлю лазні з житловими кімнатами, загальною площею 107,4 кв. м, житловою площею 21,8 кв. м, на АДРЕСА_2 та дачний будинок, загальною площею 143 кв. м, житловою площею 13 кв. м, на АДРЕСА_3.

Поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільне нерухоме майно і визначено кожному ідеальну частку по 1/2 частині: індивідуального житлового будинку в урочищі «Полонина», площею 31,4 кв. м, на АДРЕСА_1; будівлі лазні з житловими кімнатами, загальною площею 107, 4 кв. м, житловою площею 21,8 кв. м, на АДРЕСА_2; дачного будинку, загальною площею 143 кв. м, житловою площею 13 кв. м, на АДРЕСА_3.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач належними та допустимим доказами довела факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3, починаючи з 01 травня 2006 року по 01 червня 2011 року. Спірне майно набуте сторонами за час фактичних шлюбних відносин, та набуте з часу реєстрації ними шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року заочне рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ житлового будинку на АДРЕСА_1 скасовано та у цій частині позову ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

У решті позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що встановивши проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах з 01 травня 2006 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що будівля лазні з житловими кімнатами та дачний будинок, набуті під час спільного проживання з травня 2006 року та укладеного в подальшому шлюбу є спільним майном подружжя і підлягає розподілу. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання спільною сумісною власністю індивідуального житлового будинку в урочищі «Полонина», площею 31,4 кв. м, на АДРЕСА_1, апеляційний суд виходив з того, що будівництво даного об'єкта розпочато в 2005 році і закінчено в 2006 році, тобто будинок було побудовано особисто ОСОБА_3 до початку фактичного проживання однією сім'єю із позивачем у травні 2006 року, тому відсутні підстави для визнання даного об'єкта спільною сумісною власністю подружжя.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, щоспірне майно набуте ОСОБА_3 внаслідок будівництва за рахунок особистих коштів та є його особистою власністю. В даному випадку заява про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягає як заява, що повинна розглядатися в порядку окремого провадження. Наявність спільних дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не може підтверджувати підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, та не породжує для позивача юридичних наслідків.

14 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 01 травня 2006 року по 01 червня 2011 року.

Сторони у справі мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

02 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який не розірвано та ніким не ставилось питання про його розірвання на час розгляду справи судами.

Судами також встановлено, що з 2005 року по 2006 рік відповідачем було побудовано індивідуальний житловий будинок в урочищі «Полонина», площею 31,4 кв. м, на АДРЕСА_1.

Встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто спільне майно, з приводу якого на даний час виник спір, а саме: будівля лазні з житловими кімнатами, загальною площею 107,4 кв. м, житловою площею 21,8 кв. м, на АДРЕСА_2 та дачний будинок, загальною площею 143 кв. м, житловою площею 13 кв. м, на АДРЕСА_3.

14 грудня 2012 року прийнято рішення про державну реєстрацію будівлі лазні з житловими кімнатами, загальною площею 107,4 кв. м, житловою площею 21,8 кв. м, на підставі свідоцтва про право власності від 07 грудня 2012 року, виданого Туричківською сільською радою Перечинського району Закарпатської області.

16 грудня 2013 року прийнято рішення про державну реєстрацію дачного будинку, загальною площею 143 кв. м, житловою площею 13 кв. м, на підставі свідоцтва про право власності від 17 грудня 2013 року, виданого реєстраційною службою Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Разом із тим відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суди попередніх інстанцій на підставі викладених норм права та досліджених доказів: акта державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію лазні з житловими кімнатами від 02 листопада 2007 року, розпорядження голови Перечинської районної адміністрації від 01 листопада 2007 року, де зазначено про початок будівництва даного об'єкта у 2006 році та закінчення у 2007 році; декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 08 липня 2013 року щодо будівництва дачного будинку та довідкою Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 15 лютого 2016 року про те, що будівництво дачного будинку було розпочато в 2008 році, а закінчено в травні 2013 року, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що спірна лазня з житловими кімнатами та дачний будинок було побудовано під час спільного життя ОСОБА_2 з ОСОБА_3, отже є об'єктами спільної сумісної власності, тому наявні правові підстави про визнання права власності за кожним з подружжя на Ѕ частину вказаних об'єктів.

При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю позивачу необхідно для визнання права спільної сумісної власності, в тому числі на індивідуальний житловий будинок в урочищі «Полонина», площею 31,4 кв. м, на АДРЕСА_1.

За правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Як передбачено частинами першою, четвертою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Апеляційним судом на підставі викладених норм права та досліджених доказів щодо будівництва та введення в експлуатацію спірного житлового будинку в урочищі «Полонина», площею 31,4 кв. м, на АДРЕСА_1, було встановлено, що дозвіл на виконання будівельних робіт отримано ОСОБА_3 28 грудня 2005 року, а згідно з актом приймання в експлуатацію індивідуального житлового будинку від 12 червня 2006 року, затвердженим розпорядженням голови Перечинської районної державної адміністрації від 07 червня 2006 року, будівництво даного об'єкта розпочато в 2005 році і закінчено в 2006 році. Право власності на індивідуальний житловий будинок в урочищі «Полонина», площею 31,4 кв. м, на АДРЕСА_1, було оформлено ОСОБА_3 06 липня 2006 року.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що, незважаючи на оформлення права власності на будинок у липні 2006 року, однак його будівництво було здійснено особисто ОСОБА_3 до початку фактичного проживання сторін як подружжя з травня 2006 року, а відтак відсутні підстави для визнання даного об'єкта спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна будівля лазні з житловими кімнатами та дачний будинок побудовані за особисті кошти ОСОБА_3, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, які були дослідженні та правильно оцінені судами попередніх інстанцій. Судами правильно встановлено, що ця нерухомість почала будуватися під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах та була побудована під час перебування сторін у шлюбі, отже, діє презумпція спільної сумісної власності, а відповідач не довів належними та допустимими доказами будівництво вказаних об'єктів нерухомості за особисті кошті.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення апеляційного суду та в нескасованій частині заочного рішення місцевого суду.

Рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення апеляційного суду містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого у нескасованій частині та апеляційного судів ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2015 року у нескасованій рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року частині та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А .О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І.М. Фаловська

С.П. Штелик