Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/540/18
Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, та апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання договору недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнювала і остаточно просила суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 02.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 за №359;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_7 квартиру №АДРЕСА_1 з реєстрації номером 01 на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.2016 року;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30159126 від 22.06.2016 року приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 на квартиру №АДРЕСА_1 з реєстраційним номером 01 на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.2016 року;

витребувати у ОСОБА_6 квартиру № АДРЕСА_2;

стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 понесені позивачем судові витрати у розмірі 3587 гривень 40 копійок.

Свої уточнені позовні вимоги позивачка обґрунтовувала наступним. 01.05.2016 року помер її батько, ОСОБА_12. За життя йому належала квартира № АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 694, виданого 28.01.1994 року Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м.Запоріжжя.

Заповіту померлий не залишив, спадкоємцями першої черги являються його діти, ОСОБА_5, позивач а також треті особи по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і на підставі її заяви приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_13 була відкрита спадкова справа № 3/2016 і зареєстрована в Спадковому реєстрі від 01.07.2016р.

Але, при перевірці нотаріусом спадкового майна, виявилася, що на теперішній час право власності на батькову квартиру зареєстроване на імя відповідачки ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.2016 року, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11

Як вбачається з договору, ОСОБА_6 купила квартиру у відповідача ОСОБА_7, який в свою чергу, купив квартиру у ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу від 02.06.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 359.

Але, станом на день оформлення договору купівлі-продажу від 02.06.2016 року ОСОБА_12 вже не було в живих.

Факт смерті особи, зазначеної в договорі купівлі-продажу від 02.06.2016 року в якості відчужувача, на день оформлення договору, є безспірним, оскільки підтверджується належним чином оформленим свідоцтвом про смерть.

Належні померлому ОСОБА_12 на день смерті права та обовязки, зокрема, право власності на квартиру № АДРЕСА_2 увійшло до складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України, в якій зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадщина відкрилася 01.05.2016 року, а тому, на думку позивача, з цього дня спірна квартира належить їй і не могла бути відчужена без її згоди.

У власника квартири, який помер, а також у позивачки, як спадкоємця, не було волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу від 02.06.2016р. Більш того, ОСОБА_12 станом на дату укладання договору купівлі-продажу від 06.06.2016р. не має не тільки дієздатності, а й правоздатності, а відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що повязані з його недійсністю.

Вважає, що має право витребувати квартиру у відповідача ОСОБА_6, так як нею квартира набута у особи, яка не мала права її відчужувати, оскільки попередній правочин купівлі-продажу квартири ОСОБА_7 є недійсним, а квартира вибула з володіння спадкоємця поза її волею.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири №АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 02.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 за №359. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_7 квартиру №АДРЕСА_1 з реєстрації номером 01 на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.2016 року. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30159126 від 22.06.2016 року приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 на квартиру №АДРЕСА_1 з реєстраційним номером 01 на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.2016 року. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 понесені позивачем судові витрати у розмірі 3587 гривень 40 копійок. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в позові та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_6, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині скасування рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а скарга ОСОБА_6 залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 та ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю чи частково або зміни рішення суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.05.2016 року помер ОСОБА_12, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серія І-ЖС № 261282 від 30.06.2016р., виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області (а.с.6).

За життя йому належала квартира № АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 694, виданого 28.01.1994 року Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м.Запоріжжя (а.с.72).

Заповіту померлий не залишив, спадкоємцями першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України являються його діти, ОСОБА_5, позивач а також треті особи по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і на підставі її заяви приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_13 була відкрита спадкова справа № 3/2016 і зареєстрована в Спадковому реєстрі від 01.07.2016р. (а.с.108-143).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_8 і ОСОБА_9 відмовилися від прийняття спадщини після померлого 01.05.2016 року ОСОБА_12 на користь позивачки, ОСОБА_5 і остання є єдиною спадкоємицею першої черги за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, в якій зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_12 відкрилася спадщина на квартиру № АДРЕСА_4.

При перевірці нотаріусом спадкового майна, виявилася, що 16.06.2016 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 право власності на спірну квартиру зареєстроване на імя відповідачки ОСОБА_6

Як вбачається з договору, ОСОБА_6 купила квартиру у відповідача ОСОБА_7, який в свою чергу, купив квартиру у ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу від 02.06.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 359 (а.с.11-13).

Однак, станом на день оформлення договору купівлі-продажу від 02.06.2016 року ОСОБА_12 вже було в живих, а відповідно до ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно дост. 190 ЦК України майном вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а також майнові права. Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами.

Статтею 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України. Захист права власності як шляхом визнання права власності так і шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння передбачені статями 386-388, 392 глави 29 ЦК України.

Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття, а саме з 01 травня 2016 року, набула речові права на вищевказане спадкове майно, яке увійшло право володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав.

Право розпорядження зазначеним майном виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності (ч. 2ст. 1299 ЦК України, постанова ВСУ від 23.01.13 р. №6-164цс12, постанова ВСУ від червня 2016 року №6-1376ц16).

Можливість реалізації своїх спадкових прав, а саме оформлення права власності на вказане майно після смерті батька в нотаріальному порядку та реєстрації права власності позивачем втрачена через незаконне відчуження спадкового майна і його реєстрації за відповідачами по справі.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). З огляду на те, що відповідач оспорює та не визнає право власності позивача на спадкове майно, позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину (ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ по справі № 6-33879ск15 від 17.12.15р.).

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В такому випадку права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбаченіст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. (постанова Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року по справі №6-1920цс15, постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15, п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5).

Як вбачається з п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, відповідно до ст. ст.330,334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексувоно не може бути витребувано у нього (постанова ВСУ від 21.11.2012 року по справі № 6-136цс12 ).

При цьому належне волевиявлення особи, що продала майно добросовісному набувачеві, не є підставою для відмови власнику у позові про витребування майна у цього набувача.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника (п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5).

Так як позивача, поза його волею і поза волею спадкодавця, було позбавлено права власності на спірне майно, наявні підстави для застосування положень ст. 388 ЦК України та витребування зазначеного майна позивача з незаконного володіння.

Прийняття позивачем спадщини підтверджено долученими до справи документами та матеріалами спадкової справи, таким чином, позивач має право на захист свого порушеного права на рівні з власником відповідно до вимог ст. 396 ЦК України.

Згідно з п. 3 ч. 1, ч. 3ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його у набувача у всіх випадках.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. (п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5).

Факт вибуття майна з володіння поза волею як спадкодавця, так і спадкоємця поза їх волею підтверджується окрім зазначеного, матеріалами кримінального провадження № 0004078 від 30.06.2016р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.190 КК України, по якому ОСОБА_5 визнана потерпілою, розслідування триває (а.с.212).

Оскільки ані спадкодавець, ані спадкоємець ОСОБА_5, яка у відповідності до вимог чинного законодавства прийняла спадщину, майно не відчужували, вказане спадкове майно була було відчужене після смерті власника, тобто майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, а тому позивач, як особа що прийняла спадщину, має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року по справі № 6-164цс12.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з вірно встановленими судом попередньої інстанції обставинами в справі і правовим обґрунтуванням.

Однак, не дивлячись на вказане, вірно зазначивши право позивача окрім іншого з підстав статті 388 ЦК України витребувати майно у особи у якої воно знаходиться неправомірно, суд попередньої інстанції без будь-яких мотивів відмовив в позові в частині витребування майна.

В цій частині висновок суду є невірним, і позов і в цій частині підлягає задоволенню з мотивів вірно викладених у оскаржуваному судовому рішенні.

З цих же мотивів не підлягає задоволенню, і апеляційна скарга ОСОБА_6, яка оскаржила рішення в частині щодо скасування рішення про реєстрацію за нею спірного майна. Оскільки суд вірно встановив, що ОСОБА_6 набула права власності на майно поза волею його власника, і цей факт є неспростованим, а тому вірними є висновки суду в цій частині.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 в тому числі і щодо іншої судової практики, невірного способу захисту порушеного права, про те, що апелянт є добросовісним набувачем майна, і на час придбання сторони за договором діяли правомірно, невірним застосуванням судом норм законодавства, про відсутність підстав для задоволення позову в частині зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2017 року у цій справі в частині відмови в позові скасувати та прийняти в цій частині постанову.

Витребувати у ОСОБА_6 квартиру № АДРЕСА_1, передавши її ОСОБА_5.

Решту рішення залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 травня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: