У Х В А Л А

17 травня 2018 року

м. Київ

справа № 438/1197/16-ц

провадження № 61-1306ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Олійник А. С. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 20 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бориславської загальноосвітньої школи 1-ІІІ ступенів № 7 Бориславської міської ради Львівської області, Відділу освіти Бориславської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення недоотриманої заробітної плати, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

20 грудня 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу рішення Бориславського міського суду Львівської області від 20 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2018 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків, зокрема, заявнику необхідно було сплатити судовий збір та надати документ про його сплату.

На виконання ухвали судді представник позивача надіслала заяву, у якій повторно просить звільнити від сплати судового збору з тих підстав, що 5 % річного доходу позивача складає 2 090,60 грн, а судовий збір необхідно сплатити у сумі 4 409,60 грн. Крім того, вона є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК. На підтвердження зазначених обставин, представник позивача додала довідку Дрогобицького ОУПФУ Львівської області від 02 лютого 2018 року, довідку про доходи за 2017 рік та довідку про те, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради і не отримує допомогу.

Пільги щодо звільнення від сплати судового збору встановлені статтею 5 Закону України «Про судовий збір». Наведений у зазначеній нормі перелік осіб, які мають право на зазначені пільги є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 14 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його цивільних прав та обов'язків.

Згідно із пунктом 12 Рекомендацій R (81) 7 Комітету Міністрів держав-членів щодо шляхів спрощення доступу до правосуддя від 14 травня 1981 року у разі, якщо сплата судового збору перешкоджає доступу до правосуддя, держави-члени можуть її зменшити або анулювати.

Право доступу до правосуддя, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, може зазнавати обмежень, що застосовуються на розсуд держави-члена. Суд повинен встановити «розумну пропорційність» зазначених обмежень меті їх запровадження, а також з'ясувати, чи не звужується вказане право в результаті їх застосування. ( справа «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії» рішення від 23 июня 1995 года).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявника на доступ до правосуддя ( справа «Креуз проти Польщі» рішення від 19 червня 2001 року), оскільки формування справедливих принципів оплати судового збору характеризує рівень доступності до правосуддя у країні.

Це пов'язано з тим, що, на думку Європейського суду з прав людини, судовий збір є таким обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів (справа «Шишков проти Росії» рішення від 20 травня 2014 року).

Разом з тим Європейський суд з прав людини виходить з того, що судовий збір має бути «розумним», тобто таким, що, з урахуванням фінансового положення заявника, може бути ним сплачений. Адже невиправдано великий їх розмір, який не враховує фінансове положення заявників, а розраховується на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду справи, може бути розцінений як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя. Зокрема, така позиція була викладена у справі «Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії» (рішення від 26 липня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Отже, враховуючи фінансовий стан заявника, ОСОБА_1 має право на пропорційне зменшення судового збору, проте не просить зменшити його розмір, а вважає, що суд повинен повністю звільнити її від його сплати, що суперечить завданню та меті Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» у частині надходження до спеціального фонду Державного бюджету України коштів від сплати судового збору.

З огляду на викладене, клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору задоволенню не підлягає.

Враховуючи зазначене вище, суд касаційної інстанції вважає за необхідне продовжити позивачу - ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скарги щодо сплати судового збору.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору.

Продовжити строк для усунення недоліків касаційної скарги до 18 червня 2018 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. С. Олійник