Провадження № 22-ц/773/586/18 Категорія: 48 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Грушицького А.І., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Савчук О.В.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Садівниче товариство "Діброва", про поділ майна за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 20 липня 2015 року звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна. Позов мотивує тим, що шлюб між ними розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 липня 2012 року, шлюбні стосунки припинені. В період шлюбу ними було придбано дачний будинок, що розташований на земельній ділянці НОМЕР_1 садівничого товариства «Діброва» на території Лищенської сільської ради. Правовстановлюючі документи на будинок знаходяться у відповідача, він поселився в даному будинку та не допускає її до помешкання. Вирішити питання про поділ дачного будинку відповідач відмовляється. Просила здійснити поділ спільного майна подружжя. Визнати за нею право власності на 1/2 частину садового будинку, що розташований на земельній ділянці НОМЕР_1 садівничого товариства "Діброва" на території Лищенської сільської ради та становить 1/2 його вартості.

В липні 2016 року подала до суду уточнення до позовної заяви у якому просила визнати об'єктом спільної сумісної власності дачний будинок на ділянці НОМЕР_1, що розташований в садівничому товаристві «Діброва» на території Лищенської сільської ради, здійснити поділ об'єкту спільної сумісної власності шляхом визнання за нею право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів та обладнання, які були використані при будівництві садового будинку з врахуванням водовідведення та газифікації.

У заяві від 25 січня 2018 року представник заявника просила суд визнати факти викладені у позові, а саме: визнати спільною сумісною власністю незавершений об'єкт будівництва - садовий будинок, що розташований на земельній ділянці НОМЕР_1 СТ «Діброва» та здійснити його поділ шляхом визнання за ОСОБА_2 1/2 частини незавершеного будівництва, що в грошовому виразі становить 2500 доларів США та 1350 євро конвертованих у національну валюту України по курсу НБУ на день прийняття рішення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2018 року в задоволенні позову у вказаній справі відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Зазначає, що спірний (дачний) будинок є об'єктом права спільної сумісної власності і відповідач не довів зворотнього - що це майно є його особистою приватною власністю. Вказаний будинок придбаний за час шлюбу за її кошти. Суд розглянув справу в підготовчому засіданні 02.03.2018 року, не розглянув заяви поданої представником позивача в порядку ст. 109 ЦПК України, а навпаки розцінив її як зміну позовних вимог і як наслідок відмовив в позові.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.02.1985 року по 09.07.2012 року.

17.08.2005 року, розглянувши заяву ОСОБА_3 про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки, Лищенська сільська рада Луцького району Волинської області вирішила передати ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0, 06 га для садівництва безоплатно у приватну власність. Земельна ділянка знаходиться на території с. Лище, садове товариство «Діброва», що підтверджується рішенням Лищенської сільської ради від 17.08.2005 року № 28/8.

13 червня 2006 року ОСОБА_3 на підставі рішення Лищенської сільської ради від 17.08.2005 року № 28/8 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0, 06 га, яка знаходиться в садівничому товаристві «Діброва» на території Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області.

Згідно висновку відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Луцької райдержадміністрації від 16.01.2006 року на ділянці НОМЕР_1 знаходиться садовий будинок розміром 6.5х7.7.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У пункті 23 постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дня його дійсної вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції справа розглянута в межах заявлених вимог. Неодноразово змінюючи позовні вимоги, у заяві від 25 січня 2018 року позивач просила визнати факти викладені у позові, а саме визнати спільною сумісною власністю незавершений об'єкт будівництва - садовий будинок та здійснити його поділ шляхом визнання за нею 1/2 частини незавершеного будівництва.

У позовній заяві позивач зазначає, що будинок придбаний у 2002-2003 роках, при цьому не вказує дату купівлі, його вартість. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу спірного будинку позивач доказів не надала, як і не надала доказів про його спорудження в період шлюбу за спільні кошти подружжя. Письмова заява ОСОБА_5, ОСОБА_6 від 25 червня 2012 року, про те, що ОСОБА_2 працювала доглядальницею синьора ОСОБА_6 в Республіці Італія в період квітня 2002 року по грудень 2007 року та отримувала заробітну плату в сумі 800 євро не підтверджує отримання цих доходів та використання їх в інтересах сім'ї, в тому числі і для придбання, ремонту, будівництва дачного будинку.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку. Визначаючи при цьому право власності на матеріали та обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити ці матеріали та обладнання.

Спірний дачний будинок не може бути включено до складу майна, яке підлягає поділу, оскільки право власності на нього як об'єкт незавершеного будівництва не зареєстровано у встановленому законом порядку, а визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання тощо як окремі від об'єкта незавершеного будівництва речі неможливе, адже будучи використаними в процесі створення майна вони стають невіддільними від нього. Крім того, позивач не зазначила, які будівельні матеріали були використанні в процесі будівництва чи ремонту будинку, за яку ціну вони були придбані і коли.

В апеляційній скарзі позивач посилається на не проведення судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої поставлено питання про те, які будівельні матеріали та яка їх кількість була використана в процесі будівництва житлового будинку, яку дійсну вартість вони становлять і яку дійсну ринкову вартість становить земельна ділянка і садовий будинок, як об'єкт незавершеного будівництва.

Для призначення і проведення експертизи необхідно вказати вихідні дані і подати документацію - технічний паспорт, будівельний паспорт забудови, чеки, накладні. Однак, заявляючи клопотання про призначення експертизи, позивач не зазначила таких доказів, не ставила питання про їх витребування і не подала їх.

У повідомленнях експертів Волинського відділення Львівського науково- дослідного інституту судових експертиз від 23 лютого 2017 року та 23 листопада 2017 року зазначено, що огляд досліджуваного об'єкту не відбувся, так як доступ до майна (дачного будинку) не був забезпечений. Суд критично оцінює дане повідомлення, так як у ньому не зазначено коли мав бути проведений такий огляд, хто був на ньому присутній і хто саме не забезпечив доступ до об'єкта експертизи.

Призначення експертизи по даній справі не є обов'язковим, а висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами. Будь - яких інших доказів щодо предмету спору позивачем не наведено і не надано. Підстав для застосування ст. 109 ЦПК України немає.

Позивачем не доведено, що вказаний будинок побудований за спільні кошти подружжя під час шлюбу, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем придбавались будівельні матеріали, оплачувались роботи з будівництва будинку, суду не надано.

Суд першої інстанції давши вірну правову оцінку обставинам справи, обґрунтовано відмовив у позові в частині поділу спірного майна (дачного будинку).

До того ж, спірний дачний будинок знаходиться на земельній ділянці, яка отримана ОСОБА_4 Земельна ділянка для ведення садівництва була надана відповідачу і є його приватною власністю, а не спільною сумісною власністю, оскільки в даному випадку йдеться не про майно набуте у шлюбі, а про одержану громадянином у власність в безоплатному порядку частку із земельного фонду.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Провадження у даній справі було відкрито 29 липня 2015 року і розгляд справи відбувався відповідно до норм діючого на той час цивільно-процесуального законодавства. Після набрання чинності нової редакції Цивільно-процесуального кодексу, справа розглядалась за цими правилами. Прав третьої особи - садівничого товариства «Діброва», рішенням суду не порушено і підстав для застосування до неї заходів примусу немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: