Справа № 466/5766/13-ц
Провадження № 22-ц/779/607/2018
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника стягувача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв'язку цивільну справу за скаргою ОСОБА_4 на дії та рішення державного виконавця, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, постановлену головуючим суддею Потятинником Ю.Р. 13 березня 2018 року в м. Коломия,

в с т а н о в и в:

26.04.2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд з наведеною скаргою, в обґрунтування якої зазначив, що 12.04.2017 року за дорученням відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в межах виконавчого провадження №52244264 з примусового виконання виконавчого листа №466/5766/13-ц, виданого Коломийським міськрайонним судом 01.08.2016 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова було здійснено опис 1/2 частини нежитлових приміщень загальною площею 791,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Вважає дії державного виконавця щодо накладення арешту на вищевказане нерухоме майно неправомірними, оскільки вказане майно належить йому та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності, а тому постановою опису й арешту даного майна порушено права та інтереси інших співвласників. Насамперед державний виконавець повинен був пересвідчитися в тому, чи є в нього інше майно, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, а звертати стягнення на майно, що перебуває у спільній власності, можливо лише після попереднього виділу частки боржника із спільного майна в натурі, чого не було зроблено. У зв'язку з наведеним скаржник просив визнати дії та рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Пищ М.С. щодо накладення арешту на нежитлові приміщення загальною площею 791,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 та винесення доручення щодо проведення Залізничним відділом державної виконавчої служби м. Львова опису даного нерухомого майна неправомірними; визнати незаконною та скасувати постанову опису й арешту майна від 12.04.2017 року, якою описано та арештовано вищезазначені нежитлові приміщення; визнати незаконною та скасувати постанову від 20.09.2016 року, якою накладено арешт на все належне йому майно, в частині накладення арешту на вищевказані нежитлові приміщення.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2018 року скаргу ОСОБА_4 в частині вимог про визнання незаконною і скасування постанови заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Пищ Мар'яни Степанівни від 20.09.2016 року про накладення арешту на все належне майно ОСОБА_4 в частині накладення арешту на нежитлові приміщення загальною площею 731,4 кв.м за адресою АДРЕСА_1, залишено без розгляду у зв'язку з пропуском процесуального строку на її оскарження. В решті вимог скарги відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку щодо необхідності подання клопотання про поновлення строку на звернення в суд з даною скаргою, оскільки в самій скарзі ним чітко зазначено, що про наявність оскаржуваної постанови від 20.09.2016 року йому стало відомо вже після проведення опису 1/2 частини нежитлових приміщень загальною площею 791,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Жодних підстав вважати, що про наявність оскаржуваної постанови він дізнався раніше ніж за десять днів до подання скарги, у суду не було. Крім того, з самих матеріалів виконавчого провадження вбачається, що зазначена постанова йому не направлялася і не була доведена до його відома.

Необґрунтованими, на думку апелянта, є висновки суду першої інстанції і в частині відмови в задоволенні решти вимог скарги. Судом не враховано його доводи про те, що при зверненні стягнення на майно, що належить боржнику на праві спільної власності з іншими особами, державний виконавець зобов'язаний керуватися спеціальними правовими нормами, які регулюють порядок такого стягнення та визначають правовий режим здійснення спільної власності, якими є статті 356, 358, 366 ЦК України. З аналізу наведених норм слідує, що для можливості звернення стягнення на частку боржника у спільному майні державний виконавець зобов'язаний перш за все перевірити чи наявне у боржника інше майно, на яке допускається звернення стягнення. У разі відсутності іншого майна стягувач (кредитор) повинен звернутися в суд в порядку статті 366 ЦК України з відповідним позовом про виділ частки із спільного майна в натурі. Крім того, стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця звертатися в суд з поданням про виділення частки з майна, яким боржник володіє разом з іншими особами.

Оскаржувані постанови, якими описано та арештовано нежитлові приміщення загальною площею 791,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, винесені державним виконавцем без наявності рішення суду про виділення належної йому, як боржникові, частки із спільного майна в натурі. Відповідно, без зазначення конкретних приміщень, їх площ, поверху, на якому вони розташовані, їх призначення тощо та при наявності в нього іншого майна, не може бути звернуто стягнення на вказані нежитлові приміщення, що перебувають у спільній власності.

З наведених підстав апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його скаргу задовольнити.

Представник стягувача ОСОБА_9 - ОСОБА_10 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про залишення скарги ОСОБА_4 в частині оскарження постанови державного виконавця від 20.09.2016 року без розгляду, оскільки боржник пропустив процесуальний строк на її оскарження. При цьому, клопотання про поновлення пропущеного строку боржником не подавалося та, відповідно, не вирішувалося судом у встановленому законом порядку.

Також судом правильно не взято до уваги доводи скаржника про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення статей 356, 358, 366 ЦК України, оскільки вказані норми направлені на врегулювання правовідносин між співвласниками майна, а також між кредитором і боржником, а не між стягувачем і боржником в межах виконавчого провадження. Спеціальним законом, яким врегульовано порядок дій державного виконавця при зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншими особами, є Закон України «Про виконавче провадження». Накладаючи арешт на належну боржникові ОСОБА_4 1/2 частину нежитлових приміщень, державний виконавець діяла у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, скарга ОСОБА_4 не містить обґрунтування порушення його прав чи інтересів. Натомість скаржник стверджує про порушення державним виконавцем прав та інтересів інших осіб, яким належить 1/2 частина нежитлових приміщень. Відповідно скарга подана скаржником в інтересах третіх осіб, що не передбачено чинним законодавством України та є підставою для залишення скарги без задоволення.

У зв'язку з наведеним представник стягувача просив залишити ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

В засіданні апеляційного суду представник стягувача доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просив в задоволенні скарги відмовити.

Апелянт та представник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в засідання апеляційного суду не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника стягувача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області перебуває виконавче провадження №52244264 з виконання виконавчого листа №466/5766/13-ц, виданого Коломийським міськрайонним судом 01.08.2016 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 (правонаступником якого є ОСОБА_9) 3 437 440,43 гривень.

20.09.2016 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Пищ М.С. в даному виконавчому провадженні винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а. с. 6).

12.04.2017 року державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова за дорученням відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області було проведено опис та арешт 1/2 частини нежитлових приміщень загальною площею 731,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7-10).

Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_4 в частині вимог про визнання незаконною і скасування постанови заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Пищ М.С. від 20.09.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на нежитлові приміщення загальною площею 731,4 кв.м за адресою АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що скаржником пропущено встановлений законом десятиденний строк на подання скарги в наведеній частині, клопотання про поновлення пропущеного строку скаржником не подано, що є підставою для залишення скарги в цій частині без розгляду.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Статтею 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такі ж положення містилися і в ст. ст. 72, 383, 385 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час звернення ОСОБА_4 в суд з даною скаргою.

Правильно врахувавши вказані положення закону, а також роз'яснення, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що строк на оскарження постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.09.2016 року минув, скаржником не подано клопотання про поновлення вказаного строку, а тому наявними є підстави для залишення скарги в цій частині без розгляду.

Доводи апелянта про те, що суд безпідставно дійшов висновку щодо необхідності подання клопотання про поновлення строку на звернення в суд з даною скаргою, так як про наявність оскаржуваної постанови йому стало відомо вже після проведення опису 1/2 частини спірних нежитлових приміщень, і з самих матеріалів виконавчого провадження вбачається, що зазначена постанова йому не направлялася і не була доведена до його відома, апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки такі правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і могли бути наведені скаржником в клопотанні про поновлення пропущеного строку на оскарження постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.09.2016 року, як поважні причини для поновлення такого строку.

Відмовляючи в задоволенні скарги в частині визнання неправомірними дій та рішень головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Пищ М.С. щодо накладення арешту на нежитлові приміщення загальною площею 731,4 кв.м, що знаходяться в АДРЕСА_1, та винесення доручення щодо проведення Залізничним відділом державної виконавчої служби м. Львова опису даного нерухомого майна, а також визнання незаконною та скасування постанови опису й арешту майна від 12.04.2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця по зверненню стягнення на майно боржника ОСОБА_4 були послідовними та законними. Накладення державним виконавцем арешту на 1/2 частину вищевказаних нежитлових приміщень та опис арештованого майна передують реалізації такого майна в рахунок погашення боргу за виконавчим документом, а тому підстав для задоволення скарги в цій частині не вбачається.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями ч. ч. 1, 2, 3 ст. 56 вказаного Закону визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Частиною 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до ч. 6 ст. 48 вказаного Закону України стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Під час виконання рішення про стягнення зі скаржника ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 (правонаступником якого є ОСОБА_9) 3 437 440,43 грн., державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника, а саме 1/2 частину нежитлових приміщень загальною площею 731,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а не звернуто стягнення на майно, як вважає скаржник.

При винесенні державним виконавцем постанови про арешт майна закон не передбачає здійснення процедури визначення частки майна боржника в спільному майні, як цього вимагають норми розділу VII Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, державний виконавець при накладенні арешту на вищевказане майно боржника ОСОБА_4 діяла в межах Закону України «Про виконавче провадження», з метою забезпечення реального виконання рішення суду про стягнення з боржника боргу за договором позики, права інших співвласників діями державного виконавця порушені не були, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги в наведеній частині.

Доводи апелянта про те, що при зверненні стягнення на майно, що належить боржнику на праві спільної власності з іншими особами, державний виконавець зобов'язаний керуватися спеціальними правовими нормами, які регулюють порядок такого стягнення та визначають правовий режим здійснення спільної власності, а саме ст. ст. 356, 358, 366 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки спеціальним законом, яким врегульовано порядок дій державного виконавця при зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншими особами, є Закон України «Про виконавче провадження», у відповідності до якого і діяв державний виконавець при прийнятті оскаржуваної постанови.

Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і доводи апелянта про те, що державний виконавець не перевірила чи є в нього інше майно, на яке допускається звернення стягнення, крім нежитлових приміщень в АДРЕСА_1, оскільки за змістом ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна, стягнення звертається на нерухоме майно, до якого належать і земельні ділянки, і нежитлові приміщення. Таким чином посилання апелянта на наявність в нього іншого майна, зокрема земельних ділянок, не впливає на черговість звернення стягнення на його майно.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що опис і арешт нежитлових приміщень загальною площею 731,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, проведений державним виконавцем без наявності рішення суду про виділення належної йому, як боржникові, частки із спільного майна в натурі, оскільки державним виконавцем не вживалися заходи до звернення стягнення на майно боржника, а тому і підстав для виділу його частки в натурі у спільному майні не було.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та не містять підстав для скасування або зміни ухвали суду.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Ясеновенко Л.В.

Повний текст постанови складено 16.05.2018 року.