Постанова

Іменем України

13 березня 2018 року

м. Київ

справа №643/7219/16-ц

провадження № 61-2737св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року у складі судді Скотаря А. Ю. та на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року у складі суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства

України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_5 зазначив, що 07 лютого 2015 року між ним та відповідачем укладено договір про надання правових послуг для захисту майнових прав відповідача. Строк дії зазначеного договору до 31 грудня 2015 року, вартість послуг визначена сторонами у розмірі 8800 грн. 10 лютого 2015 року відповідач на виконання пункту 12.1 зазначеного договору сплатив завдаток у розмірі 5000 грн.

ОСОБА_5, посилаючись на виконання ним умов укладеного з відповідачем договору про надання правових послуг, що підтверджується актом прийняття-передачі фактично наданих правових послуг від 25 серпня 2015 року, та несплату відповідачем в повному обсязі погодженої сторонами їх вартості, просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь 3800 грн вартості фактично наданих правових послуг, 410,93 грн інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання з 01 вересня 2015 року по 01 травня 2016 року та 85,38 грн як три проценти річних від простроченої суми боргу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору про надання правових послуг та стягнення коштів.

ОСОБА_4, посилаючись на те, що ОСОБА_5 не виконано в повному обсязі замовлені ним роботи, передбачені укладеним 07 лютого 2015 року між ними договором про надання правової допомоги, просив суд визнати недійсним акт прийняття-передачі фактично наданих правових послуг від 25 серпня 2015 року за договором від 07 лютого 2015 року, розірвати договір про надання правових послуг від 07 лютого 2015 року, стягнути з ОСОБА_5 на його користь 4200 грн отриманих коштів за невиконані послуги.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2016 року заочне рішення цього ж суду від 01 липня 2016 року скасовано і призначено справу до розгляду.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року позов ОСОБА_5 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України у зв'язку з неявкою позивача повторно в судове засідання та неподання ним заяви про розгляд справи за його відсутності.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 виконані покладені на нього договором про правову допомогу зобов'язання, що підтверджується актом прийняття-передачі фактично наданих правових послуг.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права, оскільки суди не врахували та не надали оцінки його доказам.

17 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 рокупередано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Московського районного суду м. Харкова зазначену справу.

13 лютого 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла зазначена справа, яка 27 лютого 2018 року передана судді-доповідачу.

12 березня 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року, який мотивований тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_4 є безпідставними.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 07 лютого 2015 року між ОСОБА_4 як замовником та адвокатом ОСОБА_5 як виконавцем укладено договір про надання правових послуг строком до 31 грудня 2015 року, за умовами якого виконавець зобов'язаний надати замовнику юридичну допомогу в об'ємі та на умовах, визначених договором, а замовник - забезпечити виконавця всім необхідним для цього, в тому числі відповідними документами, та оплатити виконані послуги у строки та розмірі, передбачені цим договором.

Пунктами 12 та 12.1 зазначеного договору передбачено, що оплата правових послуг здійснюється замовником згідно калькуляції за фактично надані правові послуги, яка складається виконавцем та узгоджується із замовником наприкінці кожного календарного місяця. Замовник оплачує завдаток в розмірі 5000 грн протягом трьох днів з моменту підписання договору.

10 лютого 2015 року ОСОБА_4 сплачено завдаток в розмірі 5000 грн, що підтверджується квитанцією.

25 серпня 2015 року сторонами складено та підписано акт прийняття-передачі фактично наданих правових послуг за договором, в якому зазначено, що претензій по якості, вчасності, повноті, кваліфікованості і комплексу наданих правових послуг замовник не має,

правові послуги надані відповідно до змісту договору від 07 лютого 2015 року, до сплати підлягає 3800 грн.

ОСОБА_4 не заперечує підписання ним зазначеного акту і до пред'явлення до нього ОСОБА_5 позову він цей акт не оспорював.

За таких обставин суди, встановивши, що умови договору про надання правових послуг виконані в повному обсязі, що підтверджено актом прийняття-передачі фактично наданих правових послуг від 25 серпня 2015 року, який підписаний сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи порушені норми процесуального права, оскільки не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судами обставини.

Інші доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат