АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1991/14-ц 22-ц/774/79/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/1991/14-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 квітня 2017 року, яке ухвалено суддею Чайкіною О.В. о 13 годині 33 хвилини в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 травня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 20.09.2006 року ОСОБА_1 отримала кредит на платіжну картку у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 4800,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором в частині сплати кредитного ліміту та відсотків за його користування, виникла заборгованість, яка станом на 28.02.2014 року склала 19512,63 грн., що складається з: 3367,99 грн. - заборгованості за кредитом, 16144,64 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, яку в добровільному порядку відповідач не сплатив.

Враховуючи те, що судовим наказом Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25.11.2008 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Закритого акціонерного товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») заборгованість за кредитним договором в розмірі 4935,64 грн., позивач просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором за вирахуванням цієї суми, що становить 14576,99 грн., а також штраф в розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та штраф в розмірі 725,85 грн. (процентна складова), всього на загальну суму 15805,84 грн., здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 квітня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.09.2006 року у розмірі 7834,47 грн., яка складається із 6985,21 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 10 квітня 2011 року по 10 квітня 2014 року, 500 грн. - штраф фіксована частина, штраф - 349,26 грн. - процентна складова 5%.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин справи. Вважає, що суд не врахував строк дії кредитної картки - до 2008 року та не застосував до позовних вимог наслідки спливу позовної давності за її заявою, безпідставно стягнувши проценти за користування кредитом та штраф.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Бродько А.І. послався на те, що позивач має право на відсотки за останні три роки за обліковою ставкою НБУ за період з 10.04.2011 року по 10.04.2014 року в розмірі 738,14 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Бродька А.І., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення не припиняє зобов'язання й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, тому в межах строку позовної давності з боржника на користь кредитора підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 7834,47 грн., яка складається з: 6985,21 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 10 квітня 2011 року по 10 квітня 2014 року, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), та 349,26 грн. - штраф (процентна складова 5%).

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Аналогічні норми процесуального права закріплено й у статті 263 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

За ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 20 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назва якого, згідно рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінена на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 на підставі поданої нею заяви укладено кредитний договір б/н, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 4800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 9).

Відповідно до змісту заяви відповідач ОСОБА_1 підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг (далі - кредитний договір) (а.с. 9).

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за вказаним кредитним договором не виконала, що призвело до виникнення заборгованості станом на 28.02.2014 року в розмірі 19512,63 грн., яка складається з: 3367,99 грн. - заборгованості за кредитом, 16144,64 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом. Також відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховано 500 грн. - штраф фіксована частина, штраф - 349,26 грн. процентна складова 5%.

Судовим наказом Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25.11.2008 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4935,64 грн. (а.с. 4).

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1, від імені та в інетерсах якої діяв представник ОСОБА_4, просила застосувати позовну давність та відмовити в позові (а.с. 81).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014р. у справі № 6-14цс14, яка в силу ст.360-7 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, на час ухвалення оскаржуваного рішення суду була обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до п. 3.1.1 Умов і правил користування платіжною карткою строк дії картки вказується на лицевій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Пунктом 3.1.3 цих Правил встановлено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується Банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії картки) не надійшла письмова заява держателя картки щодо закриття карткового рахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання операцій по картковому рахунку, та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором.

Зі змісту п. 5.4 цих Правил вбачається, що строк погашення кредиту у повному обсязі здійснюється не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці у полі «місяць».

Відповідно до матеріалів справи відповідач отримала кредит 4800,00 грн. з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, яким є вересень 2008 року.

Оскільки умовами договору передбачено строк погашення кредиту у повному обсязі і таким строком є останній день місяця, вказаного на картці, а саме - вересень 2008 року, тобто з 01 жовтня 2008 року розпочався перебіг строку позовної давності.

Перебіг позовної давності переривається вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу і позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. ( ч.ч. 1, 2 ст.264 ЦК).

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011р. №14 "Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження" - наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Отже, строк позовної давності переривався подією - зверненням ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду із заявою про видачу судового наказу та видачею судового наказу від 25.11.2008 року, а тому перебіг позовної давності починається заново з 26 листопада 2008 року та закінчується 26 листопада 2011 року.

Позивач звернувся до суду із відповідним позовом про захист свого порушеного права лише у квітні 2014 року, тобто після закінчення строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Доводи позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що кредитор, за приписами ст. 1048 ЦК України, має право на отримання процентів за користування кредитними коштами в межах загальної позовної давності, за період з 10 квітня 2011 року по 10 квітня 2014 року, в розмірі 738,14 грн., що відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 09.08.2017 року у справі №6-2322цс16, колегією суддів відхиляються виходячи з наступного.

Так, як встановлено судом, умовами укладеного між сторонами кредитного договору, з урахуванням строку користування відповідачем грошовими коштами, погоджено розмір процентів, визначено порядок їх нарахування банком та сплати позичальником, тому в даному випадку нараховані за користування коштами проценти, передбачені договором, можуть підлягати стягненню в межах строку позовної давності за вимогою про повернення основної суми кредиту.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Колегія суддів вважає, що поза межами строку позовної давності вимоги задовольнятися не можуть і сплив цього строку є підставою для відмови у позові, і доводи апеляційної скарги є цілком обґрунтованими та прийнятними.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухваленого рішення Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 09.08.2017 року у справі №6-2322цс16), оскільки поза межами строку позовної давності вимоги задовольнятися не можуть і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв'язку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального і процесуального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно до задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 267,96 грн. (а.с. 109), що відповідає розміру, визначеному Законом України «Про судовий збір», а тому ці витрати підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 квітня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 267,96 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: