Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 522/12967/16-ц

провадження № 61-12392св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В.В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - Держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України, державного підприємства «Одеський морський торговельний порт»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 березня 2017 року у складі судді Ільченко Н. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Станкевича В. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України, державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» (далі - ДП «Одеський морський торговельний порт») про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 25 жовтня 2013 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом отримала у власність Ѕ частину нежилих приміщень загальною площею 457,1 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. У період з 2013 до 2016 року зазначене майно орендував ОСОБА_6, який використовував його для розміщення закладу громадського харчування «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Стверджувала, що 24 грудня 2015 року ДП «Одеський морський торговельний порт» отримало свідоцтво про право власності на будівлю пасажирського павільйону загальною площею 1 215 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Проте внаслідок використання під час державної реєстрації права власності та видачі цього свідоцтва про право власності неправдивих відомостей, до складу зазначеного об'єкта нерухомості незаконно включено частину належних їй нежилих приміщень.

На підставі викладеного позивач просила визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 24 грудня 2015 року, індексний номер 50768685, видане державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Шушулковим М. Д. Державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України, на будівлю пасажирського павільйону загальною площею 1 215 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 14 листопада 2016 року ОСОБА_5 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у зв'язку з тим, що він є власником Ѕ частини нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі укладеного між ним та ОСОБА_4 договору дарування від 17 грудня 2015 року.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 15 лютого 2017 року ОСОБА_5 залучено до участі у справі в якості співпозивача.

27 лютого 2017 року ОСОБА_5 подав до суду позовну заяву до Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України, ДП «Одеський морський торговельний порт» про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

У позовній заяві ОСОБА_5 зазначав, що йому на підставі договору дарування належить Ѕ частина нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Після набуття права власності на це майно він не вчиняв будь-яких дій, направлених на його відчуження.

Позовну заяву ОСОБА_5 обґрунтував доводами, аналогічними викладеним у позовній заяві ОСОБА_4

Позовні вимоги ОСОБА_5 також є тотожними з позовними вимогами ОСОБА_4

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 30 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, а позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 24 грудня 2015 року, індексний номер 50768685, видане державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Шушулковим М. Д. Державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України на об'єкт нерухомого майна - будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1 215 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що факт включення до нерухомого майна, на яке видано оспорюване свідоцтво про право власності, належних ОСОБА_5 нежитлових приміщень підтверджуються складеними ДП «Одеський морський торговельний порт» актами перевірки об'єктів нерухомості від 04 червня 2014 року та від 01 серпня 2016 року, а також рапортом начальника служби флоту ДП «Одеський морський торговельний порт» від 02 серпня 2016 року. Цими документами зафіксовано, що на території об'єкта, на який було видане оспорюване свідоцтво про право власності, знаходяться будівля, літній майданчик і дерев'яна конструкція ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» (раніше ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2»), які входять до складу нежилих приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що раніше належали на праві власності ОСОБА_4, а станом на час ухвалення рішення належать ОСОБА_5

Відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 мотивовано тим, що станом на дату звернення з позовом вона вже не була власником нежилих приміщень, які включено до складу нерухомого майна, на яке видано оспорюване свідоцтво право власності.

25 липня 2017 року ДП «Одеський морський торговельний порт» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові рішення ДП «Одеський морський торговельний порт» оскаржило лише в частині задоволення позову ОСОБА_5

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, застосувавши до спірних правовідносин статтю 21 ЦК України, дійшли висновку про виникнення між сторонами справи спору з приводу виданого органом державної влади акта індивідуальної дії - свідоцтва про право власності на нерухоме майно, проте не залучили до участі у справі юридичний департамент Одеської міської ради, який є правонаступником органу, що видав оспорюване свідоцтво. При цьому суди не зазначили, який нормативно-правовий акт був порушений при видачі оспорюваного свідоцтва.

ДП «Одеський морський торговельний порт» стверджувало, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке суди визнали недійсним, видано з дотриманням чинного на момент державної реєстрації права власності Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868. Зокрема, на підставі пунктів 15, 20 цього Порядку державний реєстратор під час розгляду заяви про державну реєстрацію права власності на будівлю пасажирського павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, і доданих до неї документів встановив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно інших осіб, їх обтяженнями, та прийняв правомірне рішення про реєстрацію права власності Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України на зазначене майно.

Разом із тим у касаційній скарзі зазначено, що право власності на нерухоме майно, посвідчене оспорюваним свідоцтвом, є похідним від рішення про державну реєстрацію права власності, а тому захист права позивача не може здійснюватися виключно шляхом визнання такого свідоцтва недійсним без скасування рішення, на підставі якого воно видано.

Також вказано, що права власності Держави Україна на спірне майно виникло раніше (12 листопада 2014 року), ніж у позивача ОСОБА_5 (17 грудня 2015 року), а тому видача оспорюваного свідоцтва про право власності на нерухоме майно не могла порушувати прав ОСОБА_5, бо вони на той час не існували. Зазначено, що висновки апеляційного суду про виникнення у держави права власності на спірне майно з моменту видачі свідоцтва про право власності є помилковими, оскільки моментом виникнення права власності на нерухоме майно є дата державної реєстрації такого права.

Крім того, ДП «Одеський морський торговельний порт» стверджувало, що право власності сторін справи оформлено на різні об'єкти нерухомості, які розташовані за різними адресами.

Поряд з цим зазначало, що нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_5 та ОСОБА_9 без виділення часток в натурі, однак суди не встановили, а позивач належним чином не обґрунтував, яка саме частина належного йому майна увійшла до майна держави. При цьому ОСОБА_9 до участі у справі залучена не була.

Окрім викладеного, у касаційній скарзі зазначено, що складений представниками ДП «Одеський морський торговельний порт» акт перевірки стану об'єктів від 04 червня 2014 року не є доказом включення нерухомого майна позивача до складу будівлі пасажирського павільйону загальною площею 1 215 кв. м, на який видано оспорюване свідоцтво про право власності, як помилково вважали суди. Цей акт не був підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності Держави Україна на зазначене майно та видачі свідоцтва про право власності на нього.

Разом із цим зазначено, що суди не перевірили права позивача на земельну ділянку, розташовану під належними ОСОБА_5 нежитловими приміщеннями, та незаконно вважали обґрунтованими претензії позивача на ділянку під нежитловими приміщеннями. При цьому обсяг прав ОСОБА_4 на земельну ділянку під нежитловими будівлями, які подаровані ОСОБА_5, судами також не встановлені.

Крім того, ДП «Одеський морський торговельний порт» посилалося на порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи. Зокрема, зазначало, що суд надав статус співпозивача ОСОБА_5 за відсутності позовної заяви та без посилання на норми ЦПК України, якими дозволено такі процесуальні дії. У подальшому 27 лютого 2017 року під час судового засідання без видалення до нарадчої кімнати, без постановлення відповідної ухвали та з порушенням вимог закону про автоматизований розподіл справи суд прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_5, яка не відповідала вимогам частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року.

Також зазначало, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив ряд клопотань представника ДП «Одеський морський торговельний порт», зокрема, про залучення до участі у справі юридичного департаменту Одеської міської ради як правонаступника реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області, про витребування реєстраційної справи на будівлю пасажирського павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, а також про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду справи № 522/4403/16-ц.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності від 11 лютого 2015 року № 10-15-2034 Міністерство інфраструктури України було суб'єктом, який здійснював управління майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_2, яке складається з площі пасажирського павільйону Аркадія площею 1 070 кв. м та пасажирського павільйону в Аркадії площею 145 кв. м. Балансоутримувачем цього майна було ДП «Одеський морський торговельний порт» (т. 1 а. с. 61).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченого 25 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І., ОСОБА_4 є спадкоємцем майна ОСОБА_11 Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з Ѕ частки нежилих приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Загальна площа цих приміщень становить 457,1 кв. м, з них основна площа - 444,9 кв. м. (т. 1 а. с. 18).

12 листопада 2014 року Держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України зареєструвала право власності на будівлю пасажирського павільйону загальною площею 1 215 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_2. Складовими частинами цього об'єкта нерухомості є будівля пасажирського павільйону літ. А загальною площею 145 кв. м та майданчик-І загальною площею 1 070 кв. м.

У зв'язку з цим на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 17787178 від 08 грудня 2014 року державний реєстратор Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Тартачна К. М. внесла відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1 а. с. 58-59).

24 грудня 2015 року державний реєстратор Одеського міського управління юстиції Одеської області Шушулков М. Д. видав Державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно серії НОМЕР_1 (індексний номер: 50768685) (т. 1 а. с. 58).

17 грудня 2015 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І. за реєстром № 2196, відчужила належні їй об'єкти нерухомості: Ѕ частку нежилих приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 49-51, 89).

14 березня 2016 року ДП «Одеський морський торговельний порт» звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_9, виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_6, Міністерство інфраструктури України, приватний нотаріус Одеського міського управління юстиції Криворотенко Л. І., про визнання недійсними свідоцтв про право власності, свідоцтва про право на спадщину, знесення частини нерухомого майна, визнання договору оренди нежилих приміщень недійсним (т. 1 а. с. 127, 128-143 ,144-160).

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 28 березня 2016 року у зазначеній справі відкрито провадження (справа № 522/4403/16-ц) (т. 1 а. с. 127).

11 січня 2017 року ОСОБА_4змінила ім'я на ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 205).

Згідно зі статтею 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Позивачем є особа (держава), яка звернулася до суду за захистом порушеного права чи (та) інтересу шляхом подання відповідної позовної заяви. Тобто виключною підставою для набуття особою статусу позивача є пред'явлення позову.

Залучаючи ОСОБА_5 до участі у справі в якості співпозивача, суд першої інстанції не врахував, що він не звертався з позовом до ДП «Одеський морський торговельний порт». Заява ОСОБА_5 про залучення його до участі в справі в якості співпозивача не може бути підставою для набуття ним статусу позивача.

Відповідно до положень статті 122 ЦПК України 2004 року суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом. Питання про відкриття провадження у справі або про відмову у відкритті провадження у справі суддя вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження заяви до суду або закінчення строку, встановленого для усунення недоліків, та не пізніше наступного дня після отримання судом у порядку, передбаченому частиною третьою цієї статті, інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи. Про відкриття провадження у справі чи відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу.

Згідно з частиною першою статті 121 ЦПК України 2004 року суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Як уже зазначалося, 27 лютого 2017 року ОСОБА_5 подав до суду позовну заяву до Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України, ДП «Одеський морський торговельний порт» про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2017 року позовну заяву ОСОБА_5 залишено без руху у зв'язку з несплатою судового збору та надано йому строк для усунення недоліків.

Порушуючи вимоги статті 122 ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції не постановив відповідної ухвали за результатами вирішення питання про відкриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_5 та розглянув цю позовну заяву по суті.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України 2004 року закріплений обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Частиною першою статті 212 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи справу по суті, суди неповно з'ясували фактичні обставини, які мали значення для правильного вирішення спору.

Як уже зазначалося, задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що державі в особі Міністерства інфраструктури України видане оспорюване свідоцтво про право власності на нерухоме майно, до складу якого незаконно включено частину належного позивачу майна.

Зазначену обставину суди вважали доведеною на підставі актів перевірки об'єктів нерухомості, що перебувають на балансі ДП «Одеський морський торговельний порт», від 04 червня 2014 року та від 01 серпня 2016 року, а також рапорту начальника служби флоту ДП «Одеський морський торговельний порт» від 02 серпня 2016 року, якими зафіксовано, що на території об'єкта, про право власності на який видане оспорюване свідоцтво, знаходяться будівля, літній майданчик і дерев'яна конструкція ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» (раніше «ІНФОРМАЦІЯ_2»), які входять до складу належних позивачу нежитлових приміщень.

Однак позивачами не доведено, а матеріали справи не містять доказів того, що ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_1» (раніше «ІНФОРМАЦІЯ_2») входить до складу належного ОСОБА_5 нерухомого майна. Посилання в позовній заяві ОСОБА_4 на те, що належні їй нежилі приміщення з 2013 до 2016 року орендував ОСОБА_6, який використовував їх для розміщення закладу громадського харчування «ІНФОРМАЦІЯ_2», не є належним та допустимим доказом наявності цієї обставини.

Разом з тим, як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об'єкти нерухомості, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_5 та Державою Україна в особі Міністерства інфраструктури України, розташовані за різними адресами. Зокрема, належне ОСОБА_5 майно знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а майно відповідача - АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 44, 58). Ця обставина має суттєве значення для правильного вирішення спору, однак суди першої та апеляційної інстанцій не надали їй оцінки та, скасовуючи оспорюване свідоцтво про право власності на нерухоме майно у зв'язку з включенням до складу такого майна частини належних позивачу нежилих приміщень, не встановили причин зазначених розбіжностей.

Крім того, у позовній заяві ОСОБА_4 стверджувала, що включення належного їй майна до складу нерухомого майна, на яке видане оспорюване свідоцтво про право власності, відбулося у зв'язку з використанням під час державної реєстрації права власності та видачі цього свідоцтва неправдивих відомостей. Однак ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд цих обставин не перевірили.

Розглядаючи справу, суди належно не дослідили наявний в матеріалах справи технічний паспорт на громадський будинок - будівлю пасажирського павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, право власності на яке зареєструвала Держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України, а також не з'ясували наявність чи відсутність у позивачів технічної документації на належні ОСОБА_5 нежилі приміщення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що 16 березня 2017 року ДП «Одеський морський торговельний порт» зверталося до суду першої інстанції з клопотанням про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 522/4403/16-ц за позовом ДП «Одеський морський торговельний порт» до ОСОБА_4, ОСОБА_9, Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_6, Міністерство інфраструктури України, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І., третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Одеська міська рада, про визнання недійсними свідоцтв про право власності, свідоцтва про право на спадщину, знесення частини нерухомого майна, визнання договору оренди нежитлових приміщень недійсним, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Одеської міської ради до Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_9, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І., ДП «Одеський морський торговельнийпорт», Міністерство інфраструктури України, ОСОБА_6, про визнання незаконними свідоцтв про право власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування, встановлення порядку виконання рішення суду, та зустрічним позовом ОСОБА_9 до ДП «Одеський морський торговельний порт», Міністерства інфраструктури України, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення без задоволення зазначеного клопотання, не врахувавши, що провадження у справі № 522/4403/16-ц відкрито 28 березня 2016 року, тобто до моменту звернення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з позовами у справі, що переглядається. Під час вирішення питання про зупинення провадження у справі суд першої інстанції не врахував і того, що предметом розгляду справи № 522/4403/16-ц є, зокрема, правовстановлюючі документи на належні ОСОБА_5 нежилі приміщення, а предметом спору в зазначеній справі є документи про право власності, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно відмовив ДП «Одеський морський торговельнийпорт» у задоволенні його клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 522/4403/16-ц.

На зазначені порушення суду першої інстанції апеляційний суд уваги не звернув та не виправив їх.

З огляду на викладене встановлено, що суди не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення в оскаржуваній частині не можуть вважатись законними і обґрунтованими та відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню у частині вирішенні позову ОСОБА_5 з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене у цій постанові, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до Держави Україна в особі Міністерства інфраструктури України, державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» про визнання свідоцтва про право власності недійсним скасувати.

Справу в зазначеній частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик