АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/1500/17 Головуючий суддя І інстанції Ульяніч І. В.
Провадження № 22-ц/790/501/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом, у якому просило:

- в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № ML 708/030/2008 від 22.02.2008 року у загальному розмірі 672 991 грн. 93 коп., що складається з основного боргу в розмірі 579 635,92 грн., відсотків у розмірі 83 789,72 грн., пені у розмірі 9 516,29 грн., штрафних санкцій за невиконання зобовязань кредитного договору 50 грн. на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: чотирьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м. Харків, Салтівське шосеАДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікату правовстановлюючих документів на предмет іпотеки в органах нотаріату та місцевого самоврядування та здійснення їх реєстрації, та реєстрації права власності на підставі вказаних документів, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо за початковою ціною в розмірі 465 458 грн. 50 коп.;

- з метою збереження предмету іпотеки до її реалізації, передати предмет іпотеки - квартиру за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 242-А, кв. 119, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 22 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ML 708/030/2008, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 73 736,00 доларів США зі строком повернення до 22 лютого 2033 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 перед Банком за вказаним кредитним договором 11.08.2008 між Банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки (майнової поруки) № PML 708/030/2008. За умовами вказаного договору предметом іпотеки було встановлено нерухоме майно, квартира № АДРЕСА_2, яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2006р.

Між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 29 червня 2010 року було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, а 07 липня 2010 року договір про відступлення права вимоги № б/н, відповідно до умов яких до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за вищевказаними договорами.

Таким чином, до позивача перейшли усі права вимоги до відповідача за кредитним договором та договором іпотеки.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, однак ОСОБА_3 зобов'язання належним чином не виконав, у нього виникла заборгованість, у звязку із чим банк звернувся до суду.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2010 року було стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № ML 708/030/2008 у розмірі 672 991,93 грн., що складається з основного боргу у розмірі 579 635,92 грн., відсотків у розмірі 83 789,72 грн., пені у розмірі 9 516,29 грн., штрафних санкцій за невиконання зобовязань кредитного договору 50,00 грн., проте на теперішній час рішення суду не виконано.

На підставі викладеного ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило задовольнити його позов і надати позивачу право продажу предмета іпотеки від імені позивача.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні вказаного позову.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Судові витрати по справі покласти на Відповідача.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування обставин справи, без дослідження і надання належної оцінки наявних в матеріалах справи доказам, без сприяння повного, всебічного та неупередженого розгляду справи.

Вказано, що обраний позивачем спосіб захисту свого права в суді не забороняється законом, висновки суду з цього приводу є безпідставними.

Зазначено, що при застосуванні позасудового порядку врегулювання спору позивач буде позбавлений можливості у повному обсязі задовольнити свої вимоги, оскільки вартість предмета іпотеки є меншою, ніж розмір заборгованості.

Зауважено, що відсутність досудової вимоги з боку позивача, передбаченої ст. 35 Закону України «Про іпотеку», не позбавляє його права на судовий захист порушених прав іпотекодержателя.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У пункті 8 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, у даному випадку Апеляційний суд Харківської області.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, за відсутності у сіх учасників судового засідання, які не зявилися в судове засідання після неодноразових повідомлень суду апеляційної інстанції, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно до положень ст. 372 ЦПК України, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ML 708/030/2008.

За умовами цього договору позичальник ОСОБА_3 отримав від банку кредит у розмірі 73 736,00 доларів США зі строком повернення - до 22 лютого 2033 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 4,49% річних. Цільове використання кредиту: Перший Транш (51 990,19 доларів США) на погашення поточної заборгованості Позичальника перед Кредитором першої черги за Кредитним договором першої черги; Другий Транш (21 745,81 доларів США) на споживчі цілі.

11 серпня 2008 року з метою забезпечення виконання зобовязань між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № РML 708/030/2008.

Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є чотирьохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Харків, Салтівське шосеАДРЕСА_1, та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусам ХМНО ОСОБА_4 05.07.2006 року за реєстровим № 2967.

Згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № 19552568 від 16.07.2008 року, ОСОБА_3 зареєстрував своє право приватної власності на вказану квартиру.

29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, а 07 липня 2010 року договір про відступлення права вимоги № б/н, відповідно до умов яких до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за вищевказаними договорами.

Згідно доводів позову, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором утворилась заборгованість станом на 02.02.2010 року в розмірі 672 991,93 грн.(за офіційним курсом НБУ станом на 02.02.2010 року), що складається з: основного боргу 72 460,83 доларів США (що за курсом НБУ станом на 02.02.2010 року становить 579 635,92 грн.), відсотків 10 474,63 доларів США (що за курсом НБУ станом на 02.02.2010 року становить 83 789,72 грн.), пені 9 516,29 гривень, штрафних санкцій за невиконання зобовязань кредитного договору 50,00 гривень.

22 листопада 2010 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML 708/030/2008 від 22.02.2008 року у розмірі 672 991,93 грн. Вирішено питання про судові витрати.

За доводами позову рішення суду на теперішній час не виконане.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що позивач має право, як іпотекодержатель, від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Вказане право виникло на підставі умов вищевказаного договору іпотеки та відповідно до Закону України «Про іпотеку». Тому у позивача є можливість у позасудовому порядку захистити свої права. Жодних доказів на підтвердження вчинення дій, передбачених умовами договору для позасудового врегулювання спору, а також дій, необхідних для реєстрації права власності на предмет іпотеки та подальшої його реалізації від свого імені (п. 6.4 вказаного договору іпотеки), позивач не надав. Суд також зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують направлення позивачем ОСОБА_3 з цього приводу будь-яких вимог, у тому числі іпотечного повідомлення.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені три способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання: судовий і два позасудові.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Суд апеляційної інстанції у справі, що переглядається, вважає за необхідне врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі № 760/14438/15-ц , оскільки вони стосуються подібних правовідносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові ОСОБА_5 палати Верховного Суду (України) від 21 березня 2018 року по справі № 760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18, яка стосується звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем на іпотечне майно, яким було забезпечено виконання боржником основного забов`язання, з приводу застосування вказаних норм матеріального права, яким врегульовано позасудовий порядок звернення стягнення на іпотечне майно, було висловлено правову позицію, що в таких випадках необхідно враховувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог ст.ст. 328, 335, 392 ЦК України щодо підстав набуття права власності та про визнання права власності, у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього іпотекодержателя.

Таким чином, згідно до змісту вказаної правової позиції, Верховний Суд (України) у разі відсутності спору стосовно визнання права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, яке передбачене договором про задоволення вимог іпотекодержателя, вимоги про визнання права власності на це майно, які ґрунтуються на цьому договорі, підлягають розгляду у позасудовому порядку.

Дійсно, у ч.ч. 2, 3 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обовязковий досудовий порядок урегулювання спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Нормами ст. 5 ЦПК України передбачено способи захисту, які застосовуються судом.

Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Положеннями ст. 15 ЦК України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права; примусове виконання обов'язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, необхідною умовою для захисту права, передбаченого законом чи договором, є наявність з цього приводу спору, факт порушення цього права, та дотримання досудового порядку його вирішення, якщо такий порядок є обовязковий.

Відповідно до пункту 6.4 договору іпотеки № РML 708/030/2008 «Позасудове врегулювання», укладеного 11 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, сторони дійшли згоди, що Іпотекодержатель має право самостійно обрати такі шляхи позасудового врегулювання:

- 6.4.1. Іпотекодержателю належить право від свого імені продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України. Цим сторони дійшли згоди, що ціна продажу предмета іпотеки у випадку його продажу Іпотекодержателем, буде визначатися наступним чином: а) початкова ціна продажу Предмета іпотеки визначається Іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки; б) при неможливості продажу предмета іпотеки за ціною, визначеною згідно підпункту а) цього пункту, протягом одного місяця з моменту початку позасудового врегулювання, ціна продажу Предмета іпотеки визначається Іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки і зменшеної на 10 відсотків; в) при неможливості продажу Предмета Іпотеки за ціною, визначеною згідно підпункту б) цього пункту, протягом двох місяців з моменту початку позасудового врегулювання, ціна продажу Предмета іпотеки визначається Іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки і зменшеної на 20 відсотків.

За пунктом 6.4.2. договору іпотеки при виникненні Іпотечного випадку Іпотекодержатель надсилає Боржнику іпотечне повідомлення (цінним листом або листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в цьому Договорі) з вказівкою про загальну суму боргових зобов'язань та граничний строк погашення боргових зобов'язань. У випадку непогашення Іпотекодавцем боргових Зобов'язань у строк, передбачений у Іпотечному Повідомленні, право власності на Предмет іпотеки переходить від Іпотекодавця до Іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових Зобов'язань, вказаному з Іпотечному Повідомленні. При цьому Іпотекодержатель зобов'язаний реалізувати Предмет іпотеки протягом 1 (одного) року, а суму, отриману від реалізації, направити на погашення боргових зобов'язань та інших фактичних вимог. Залишок коштів, отриманих від реалізації Предмета іпотеки, після погашення боргових зобов'язань, інших фактичних вимог та відшкодування всіх витрат Іпотекодержателя, повертається Іпотекодавцю відповідно, до чинного законодавства України. Застереження: Сторони встановлюють, що положення пункту 6.4. з підпунктами цього Договору, разом з іншими положеннями цього Договору, являють собою повний укладений договір між Сторонами про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому Сторони визначили можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права на продаж предмета іпотеки від свого імені.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі відсутності спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Укладений сторонами договір іпотеки є чинним, а отже його умови мають виконуватись.

Зазначене дає підстави для висновку, що, оскільки сторони договору передбачили позасудовий порядок урегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, то у такому випадку відсутнє порушене, оспорене або невизнане право позивача, за захистом якого є необхідність звертатись до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У даному випадку позивач не надав до суду доказів про те, що він на підставі договору про позасудовий порядок звернення стягнення на іпотечне майно намагався укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки, в чому у нього виникли перешкоди з боку відповідача, тобто у справі виник цивільно-правовий спір, повязаний з неможливість позивача продати іпотечне майно.

Тому, з урахуванням наведених норм ст.ст. 36, 38 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, а також правового висновку ОСОБА_5 Верховного Суду (України), оскільки у даному випадку спір про право позивача на продаж предмету іпотеки не виник, і таке право ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не порушено, колегія суддів погоджується з висновком суду про безпідставність цього позову, як передчасно заявленого.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. При цьому позивачі повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Внаслідок порушення цього порядку докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Всупереч свого процесуального обовязку передбаченого у вказаних нормах ст.ст. 12, 81 ЦПК України та визначеного у ст. 83 ЦПК України порядку подання доказів позивач не надав до суду, у тому числі під час апеляційного розгляду справи, належних, допустимих і достатніх доказів про наявність у відповідача на день звернення до суду з цим позовом, 03 квітня 2017 року, та на день ухвалення оскарженого рішення 23 листопада 2017 року, заборгованості за договором кредиту у заявленій в позові сумі, 672991 грн. 93 коп., яка за вищевказаним заочним рішенням суду першої інстанції від 22 листопада 2010 року, тобто більше ніж за шість років до цього, вже була стягнута з відповідача на користь банку (а. с. 35-36). Позивачем не було надано суду доказів, що заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» вказаної заборгованості за кредитним договором № ML 708/030/2008 від 22.02.2008 року не виконано.

Суд першої інстанції вказав, що зазначене заочне рішення не виконане, однак такі висновки суду належним чином не обґрунтовані, і тому за відсутності з цього приводу у справі відповідних доказів є помилковими.

Однак, така помилка є формальною, та не вплинула в цілому на законність рішення.

Виходячи з наведеного, з огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з апеляційним розглядом, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 травня 2018 року.

Головуючий

ОСОБА_6

Судді -

ОСОБА_1.

ОСОБА_2.