АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/505/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

головуючого Фетісової Т.Л.

суддів Нерушак Л.В., Василенко Л.І.

секретар Анкудінов О.І

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17.01.2018 (повний текст складено 17.01.2018, суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася 11.10.2017 до суду з даним позовом, яким просила визнати спільною сумісною власністю будинковолодіння по вул. М. Залізняка, 140, в с. Дубівка Черкаського району Черкаської області, а саме зазначені в технічному паспорті: літери А-І, житловий будинок з прибудовами (загальна площа 53,7 кв.м., житлова площа 29,0 кв.м.); Б - погріб; Д - гараж; В - літня кухня, сарай; Е,3 - сарай; Ж - баня; Г - вбиральня: №1-2-огорожа; №3 - свердловина; №4 - колодязь 1/2, згідно договору купівлі - продажу від 20.07.2001, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу ОСОБА_5, та земельну ділянку, площею 0,2905 га., яка розташована в с. Дубівка Черкаського району Черкаської області по вул. М. Залізняка 140, згідно державного акту серії ЯИ №516942 від 19.02.2010, а також визнати за нею право власності на вказане майно.

В обґрунтування вказано на те, що з 13.07.2001 по 23.01.2013 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого сторонами набуто у власність вказане майно, яке є їх спільною сумісною власністю.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17.01.2018 позовні вимоги у справі задоволено повністю.

При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно є обєктом спільної сумісної власності сторін у справі, відповідач позовні вимоги визнав повністю, отже право власності на майно має бути визнано за позивачем.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 02.02.2018 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на помилковість висновків суду, просить рішення суду скасувати та новим рішенням визнати право власності на 1 / 2 частину спірного майна за позивачем та 1 /2 частину - за відповідачем. Скаржник зазначає, що суд не надав оцінки доводам відповідача. Земельна ділянка була надана відповідача за рішенням сільської ради в порядку приватизації, а не придбана за договором, як помилково вказав суд. Рішенням суду скаржника позбавлено житла. Визнання позову в суді першої інстанції було спричинене юридичною необізнаністю відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги та просила залишити в силі рішення суду першої інстанції, яким спільне майно подружжя поділене між сторонами шляхом визнання за нею права власності на усе майно, оскільки відповідач її позов визнав повністю.

Згідно до вимог ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

При цьому, за загальним правилом встановленим вказаною нормою права, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії

З вимог ст.128 ЦПК України вбачається, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обовязковою.

На підставі викладеного, розгляд даної справи проводиться судом апеляційної інстанції за загальним правилом, встановленим чинним процесуальним законом України з повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання, але без виклику до судового засідання, оскільки їх явка є не обовязковою.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що сторони у справі з 13.07.2001 до 28.01.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними набуто у власність будинковолодіння по вул. Жовтнева, після перейменування та переномерації вул. М. Залізняка, 140, в с. Дубівка Черкаського району Черкаської області (спірне майно), що підтверджується договором купівлі - продажу від 20.07.2001, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу ОСОБА_5

Згідно до державного акту серії ЯИ №516942 від 19.02.2010 ОСОБА_4 рішенням Дубіївської сільської ради від 23.07.2009 №27-16/V надано у власність земельну ділянку, площею 0,2905 га, по вул. Жовтнева, після перейменування та переномерації вул. М. Залізняка, 140, в с. Дубівка Черкаського району

Указані фактичні обставини у справі не оспорюються.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 63 СК України передбачає, що чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Слід врахувати, що згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до частини 1 якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Частина 1 статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Отже, враховуючи ту обставину, що спірне майно сторони у справі набули за час перебування у шлюбі, воно є обєктом їх спільної сумісної власності. При цьому, як позивач так і відповідач, мають право на 1 / 2 частину спільного майна.

Таким чином висновки суду першої інстанції про те, що спірне будинковолодіння є спільним майном подружжя та належить їм в рівних частках, при цьому його поділ здійснено не відповідно до визнаних судом часток, а шляхом визнання за відповідачем права на все спільне майно подружжя, є такими, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права ст. ст. 60, 63 СК України. Фактично суд першої інстанції не здійснив поділу майна подружжя та не вирішив спір по суті позовних вимог в цій частині.

Більш того, суд першої інстанції визнаючи спірне будинковолодіння спільним майном подружжя в рівних частках та здійснюючи його поділ між сторонами шляхом визнання права власності за позивачкою на все майно не вирішив питання щодо припинення права власності відповідача на вказане майно та визначення йому відповідної компенсації за належну йому частку в майні, згідно до вимог закону. Також суд взагалі не обґрунтував свої мотиви, на підставі яких він прийшов до висновку про поділ майна з відхиленням від принципу від рівності часток при розподілі майна між сторонами.

Та обставина, що відповідач визнав позовні вимоги, про що вказав суд першої інстанції, у даному випадку не може свідчити про можливість їх задоволення у повному обсязі, оскільки згідно положень ч.4 ст.206 ЦПК України визнання позову відповідачем суд може прийняти до уваги лише у випадку, якщо воно не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а в даній справі визнання позову відповідачем не відповідає вищенаведеним положенням ст. ст. 60, 63 СК України та фактично має ознаки відмови відповідача від права власності на нерухоме майно, для чого встановлений спеціальний порядок згідно ст. 347 ЦК України та вирішується в іншому порядку.

При цьому, апеляційний суд при вирішенні спору у справі бере до уваги, що п.5 ч.1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, також передбачено, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК та 377ЦК.

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

А відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Отже спірна земельна ділянка не може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя, як помилково вказав суд першої інстанції.

Однак вирішуючи питання про поділ спірного майна між сторонами колегія суддів виходить з того, що у даному випадку житло сторін - будинковолодіння по вул. М. Залізняка, 140, в с. Дубівка Черкаського району, знаходиться на земельній ділянці, приватизованій відповідачем, а згідно вимог ст. 120 ЗК України до власника нерухомості переходить земельна ділянка, на якій ця нерухомість розташована, отже для забезпечення прав співвласників на нерухоме майно у вигляді будинковолодіння, за кожним із них слід визнати право на відповідну частину земельної ділянки, на якій ця нерухомість знаходиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17.01.2018 у даній справі слід скасувати у звязку з неправильним застосування норм матеріального права (ст. ст. 60, 63 СК України) та процесуального права, задовольнивши частково апеляційну скаргу, та прийняти у справі нову постанову про часткове задоволення позову шляхом визнання спільним майном подружжя лише житлового будинку з відповідними господарськими спорудами, в частині позову про визнання земельної ділянки спільним майном подружжя має бути відмовлено з вищевказаних підстав, а позов в частині поділу майна подружжя підлягає до задоволення шляхом визнання права власності на нерухоме майно у вигляді домоволодіння та відповідної частини земельної ділянки по 1 / 2 частині спірного майна за кожним з подружжя.

При цьому, жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави для висновку про можливість при поділі майна відступу від принципу рівності часток позивачем суду не надано.

На підставі ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України у звязку із задоволенням апеляційної скарги та частковим задоволення позовних вимог у справі (на 50%) з відповідача на користь позивача слід стягнути 50% судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції (320,00 грн.), а з позивача на користь відповідача слід стягнути 50% судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (480,00 грн.).

На підставі положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України про те, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже остаточно з позивача на користь відповідача слід стягнути різницю у сплаченому судовому зборі в сумі 160,00 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17.01.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ та визнання за нею права власності на спільне майно подружжя задовольнити частково.

Визнати будинковолодіння по вул. М. Залізняка 140, в с. Дубівка Черкаського району Черкаської області, а саме зазначені в технічному паспорті: літери А-І, житловий будинок з прибудовами (загальна площа 53,7 кв.м., житлова площа 29,0 кв.м.); Б - погріб; Д - гараж; В - літня кухня, сарай; Е,3 - сарай; Ж - баня; Г - вбиральня: №1-2-огорожа; №3 - свердловина; №4 - колодязь 1/2, згідно договору купівлі - продажу від 20.07.2001, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу ОСОБА_5, - спільним майном подружжя сторін.

Провести поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_3 до ОСОБА_4 наступним чином :

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1 / 2 частину будинковолодіння по вул. М. Залізняка 140, в с. Дубівка Черкаського району Черкаської області, а саме зазначені в технічному паспорті: літери А-І, житловий будинок з прибудовами (загальна площа 53,7 кв.м., житлова площа 29,0 кв.м.); Б - погріб; Д - гараж; В - літня кухня, сарай; Е,3 - сарай; Ж - баня; Г - вбиральня: №1-2-огорожа; №3 - свердловина; №4 - колодязь 1/2, згідно договору купівлі - продажу від 20.07.2001, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу ОСОБА_5, та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,2905 га, яка розташована в с. Дубівка Черкаського району Черкаської області по вул. М. Залізняка 140, згідно державного акту серії ЯИ №516942 від 19.02.2010.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1 / 2 частину будинковолодіння по вул. М. Залізняка 140, в с. Дубівка Черкаського району Черкаської області, а саме зазначені в технічному паспорті: літери А-І, житловий будинок з прибудовами (загальна площа 53,7 кв.м., житлова площа 29,0 кв.м.); Б - погріб; Д - гараж; В - літня кухня, сарай; Е,3 - сарай; Ж - баня; Г - вбиральня: №1-2-огорожа; №3 - свердловина; №4 - колодязь 1/2, згідно договору купівлі - продажу від 20.07.2001, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу ОСОБА_5, та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,2905 га, яка розташована в с. Дубівка Черкаського району Черкаської області по вул. М. Залізняка 140, згідно державного акту серії ЯИ №516942 від 19.02.2010.

В решті вимог - позов залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 16 травня 2018 року.

Головуючий

Судді