АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/2708/17 22-ц/774/1066/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/2708/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянув у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4, та відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року, яке постановлено суддею Мазуренком В.В. о 17 годині 19 хвилин у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 лютого 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (далі - Відділення Фонду) про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що, внаслідок роботи протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці на Приватному акціонерному товаристві «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ІнГЗК»), позивач отримала професійне захворювання. Висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 23.09.2004 року при первинному огляді їй встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 50% та визнано інвалідом третьої групи з наступним переоглядом 01.09.2005 року. При наступних переоглядах розмір втрати професійної працездатності та ступінь інвалідності залишилися незмінними та встановлені безстроково з 01 жовтня 2005 року.

Унаслідок отриманого професійного захворювання позивач має серйозні порушення здоров'я, які призводять до обмеження життєдіяльності, моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків.

З огляду на викладене позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача суму спричиненої моральної шкоди, право на відшкодування якої вона отримала з часу встановлення їй втрати професійної працездатності, у розмірі 50 000,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5 120,00 грн.

При цьому, просила суд розглядати справу за її відсутності.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з відділення на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та судові витрати на правову допомогу у розмірі 5 120,00 грн.

Стягнуто з Відділення Фонду на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі Відділення Фонду ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає рішення необґрунтованим, ухваленим з порушення норм матеріального і процесуального права; Відділення Фонду є неналежним відповідачем по справі, оскільки п. 8 ст. 36 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01.01.2015 року, визначено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Крім того, відповідач не погоджується з висновком суду в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу, вважаючи його необґрунтованими та таким, що суперечить вимогам п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат ОСОБА_4, надала суду відзив на апеляційну скаргу відповідача Відділення Фонду та докази його направлення іншим учасникам, в якому просила залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, як необґрунтовану, задовольнивши її апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат ОСОБА_4, просить змінити рішення суду та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди до заявленої нею вимоги у позовній заяві, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та неврахування характеру та обсягу моральних страждань позивача у зв'язку з отриманим професійним захворюванням.

Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2018 року відкрито апеляційне провадження по даній цивільній справи та визначено, що, відповідно до Указу Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року, пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України, справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу відповідача Відділення Фонду, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача Відділення Фонду підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат ОСОБА_4, залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 03.07.1990 року по 01.12.2015 року працювала на ПрАТ «ІнГЗК», де підпадала під дію шкідливих факторів та отримала професійне захворювання. (а.с. 6-7).

Відповідно до Акту розслідування професійного захворювання від 31.08.2004 року, професійне захворювання виникло за таких обставинах: в зв'язку з конструктивними недоліками технологічного обладнання в період роботи учнем машиніста конвеєра, машиністом конвеєра, машиністом конвеєра основної виробничої дільниці №1 дробарної фабрики ВАТ «ІнГЗК» підпадала під вплив загальної вібрації, еквівалентний корегований рівень якої перевищував ГДР, робота пов,язана з фізичним перевантаженням і періодичним навантаженням, величини яких перевищували нормативні величини. Причини: тривала робота у вказаних умовах: загальна вібрація на 1-5 дБ, маса вантажу який підіймала і переносила на 7кг, статичне навантаження при утриманні вантажу 2-ма руками за зміну - на 11000 кг.с (а.с. 8-9).

Висновком МСЕК №393444 від 23.09.2004 року вперше позивачу було встановлено 50% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання.

Висновком МСЕК від 13.10.2005 року встановлено 50% втрати професійної працездатності безстроково, третя група інвалідності (а.с. 10-12).

Індивідуальною програмою інваліда №356 від 23.09.2004 року позивачу рекомендовано медична, фізична, професійна та трудова реабілітація, якою підтверджується, що позивач перебуває на інвалідності з 2004 року (а.с. 13).

09 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві (а.с. 2).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що спори про відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди, яке, відповідно до частини третьої статті 34 Закону від 23 вересня 1999 року, статті 9 Закону України «Про охорону праці» (у редакції від 21 листопада 2002 року) з урахуванням роз'яснень, наведених у пункті 9 постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тому моральна шкода завдана позивачеві в цій справі підлягає відшкодуванню Відділенням Фонду.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону від 23 вересня 1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Згодом, Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон № 1105-XIV було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Зазначений Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення: від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" про те, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечить змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Судом встановлено, що з позовом до Відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві, ОСОБА_1 звернулася 09 жовтня 2017 року (а.с. 2). З цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон № 1105-XIV в редакції, чинній з 01 січня 2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням Фонду, правові підстави для задоволення позову відсутні.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Відділення Фонду підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивача - залишенню без задоволення, у зв'язку з чим скасовує рішення суду з підстав невірного застосування норм матеріального права, згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати понесені відповідачем на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн. (а.с. 172) підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - задовольнити.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4, - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 13 лютого 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа: Приватне акціонерне товариство "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок професійного захворювання - відмовити.

Судові витрати у виді судового збору в розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) гривень 00 копійок компенсувати за рахунок держави на користь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: