АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року м. Чернівці

справа № 718/670/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Перпелюк І.Б., Половінкіної Н.Ю.,

секретар - Скакун К.В.

за участю: прокурора - Герегова В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кіцманської місцевої прокуратури в інтересах держави та територіальної громади с. Реваківці в особі Берегометської сільської ради на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади с. Реваківці Кіцманського району Чернівецької області про визнання права власності на будівлю, головуючий у І-й інстанції - Олексюк Т.І.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до територіальної громади с. Реваківці в особі Берегометської сільської ради про визнання права власності на будівлю.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником земельної ділянки площею 1,0455 га, яка розташована по АДРЕСА_1 на якій самовільно побудовано склад для зберігання сільськогосподарської продукції, загальною площею 486,80 кв.м.; сільська рада не заперечує проти визнання за нею права власності на будівлю, яка зведена без порушень санітарних та протипожежних норм, а тому просила позов задовольнити.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року позов задоволено.

__________________________________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/794/510/18 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк Т.І.

Категорія: 6 Доповідач: Литвинюк І.М.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю складу (літ.А), загальною площею 486,80 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1

Не погоджуючись із вказаним рішенням, в.о. керівника Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області в інтересах держави та територіальної громади с. Реваківці в особі Берегометської сільської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що ОСОБА_1 у 2012 році набула право власності на земельну ділянку площею 1,0455 га, розташовану в АДРЕСА_1

У період з 2007 по 2009 роки на вказаній земельній ділянці нею було самовільно побудовано склад, проте це було здійснено без належної проектної документації, визначеної ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» (ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність). А тому висновок суду про те, що визнання позову не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб є помилковим. Крім того, будівництво повинно було здійснюватись відповідно затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що самочинне будівництво відповідає будівельним нормам та правилам, а також відсутні відомості про звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги визнані відповідачем і таке визнання позову не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Проте з таким висновком суду не може погодитись колегія суддів апеляційного суду.

За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст. 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст.376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст.376 ЦК України).

З контексту ч.ч. 3, 4 ст. 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч. 3ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,0455 га, яка розташована в АДРЕСА_1 відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 03 грудня 2012 року (а.с.8).

У період з 2007 по 2009 року ОСОБА_1 самовільно побудувала склад для зберігання сільськогосподарської продукції.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не врахував, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом.

Так, будівництво будь-якого об'єкта має відповідати вимогам законодавства, містобудівної документації, а також містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки (Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Контроль же за додержанням законодавства та містобудівної документації при забудові територій здійснюють виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад. Ці повноваження виконавчих комітетів місцевих рад передбачені статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 14 Закону України «Про основи містобудування».

Судовий розгляд щодо визнання права власності є правовим способом визначення відповідності самочинно збудованого об'єкта вимогам законодавства, а також тієї містобудівної документації, умовам і обмеженням забудови, які діють на відповідній території, та допускається лише з залученням органу, який, здійснюючи контроль, визначить відповідність об'єкта самочинного будівництва вимогам чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що будівництво складу виконано без дозволу на виконання будівельних робіт і позивач у передбаченому законом порядку не звертався до уповноваженого органу.

Повідомлення (реєстрація декларації) про початок виконання будівельних робіт щодо вказаного об'єкта до органу державного архітектурно-будівельного контролю не подавалось.

Суд першої інстанції також не взяв до уваги ту обставину, що позивач, здійснивши самочинне будівництво, порушив інтереси держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об'єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об'єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Підставою представництва прокурором у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Вчинення позивачем протиправних дій у вигляді самочинного будівництва порушує зазначені вище інтереси держави.

Крім того, судом не враховано, що позивач обрав неналежний та неефективний спосіб правового захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.16 ЦК України (в редакції 2004 року), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України (в редакції 2004 року), або у спосіб не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію України», затвердженого постановою КМУ № 294 від 9 липня 2014 року, «Порядку здійснення державного архітектурно - будівельного контролю», затвердженого постановою КМУ №553 від 23 травня 2011 року, «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №461, зі змінами, внесеними Постановою КМУ №750 від 08 вересня 2015 року» органом, який здійснює прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, є Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, які на підставі акту готовності об'єкта до експлуатації видають відповідний сертифікат.

Рішення інспекції про відмову у видачі сертифікату може бути оскаржено до суду.

Однак в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 зверталася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в порядку визначеному законодавством та отримала відмову.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, ч.1 ст.3 ЦПК України (в редакції 2004 року). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Отже, суд першої інстанції вирішив справу з порушенням вимог норм матеріального та процесуального права.

Приймаючи до уваги обставини справи, підстав для задоволення позову про визнання права власності на самовільно збудований склад не вбачається.

Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь прокуратури Чернівецької області слід стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1 836 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади с. Реваківці Кіцманського району Чернівецької області про визнання права власності на будівлю відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь прокуратури Чернівецької області витрати з оплати судового збору в сумі 1 836 (одна тисяча вісімсот тридцять шість) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 17 травня 2018 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Б. Перепелюк

Н.Ю. Половінкіна