Справа № 369/8171/15-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/1476/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 16.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., членів колегії - Лівінського С.В., Сушко Л.П., із участю секретаря Удовиченко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

28 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду із названим позовом, де просило,

в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості у розмірі 8 546 943,41 грн., з яких тіло кредиту - 3 077 475,36 грн., відсотки - 3 743 608,32 грн., пеня 1 613 811,38 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту 58 841,18 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по процентам 53 207,17 грн., за договором про надання споживчого кредиту №14961/6901 від 18 червня 2008 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, належний ОСОБА_2, а саме: нежитлову будівлю, магазин-кафе, загальною площею 144,5 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Пушкіна, 10а, та земельну ділянку, площею 0,02 га, кадастровий номер :01:005:0011, цільове призначення під розміщення магазину-кафе, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Пушкіна, 10, шляхом визнання права власності на це майно за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк»,

визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на нежитлову будівлю, магазин-кафе, загальною площею 144,5 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Пушкіна, 10а та земельну ділянку, площею 0,02 га, кадастровий номер :01:005:0011, цільове призначення під розміщення магазину-кафе, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Пушкіна, 10.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», а правонаступником вимог якого за договором купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року є позивач, та третьою особою ОСОБА_4 був укладений договір, за яким останній отримав кредит в розмірі 158 200,00 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік з кінцевим терміном повернення 18 червня 2015 року.

Банк свої зобов'язання перед ОСОБА_4 виконав у повному обсязі.

ОСОБА_3, в свою чергу, в порушення норм закону та умов договору свої зобов'язання належним чином не виконав, а саме: не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, у зв'язку з чим, станом на 07 липня 2015 року, має заборгованість за правочином у розмірі 8 546 943,41 грн.

Також позивач зазначив, що у якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань 18 червня 2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», а правонаступником вимог якого за договором купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року є позивач, та відповідачем було укладено договір іпотеки №14961/6901.

За правочином, в іпотеку передано належні відповідачу нежитлову будівлю, магазин-кафе, загальною площею 144,5 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Пушкіна, 10а та земельну ділянку, площею 0,02 га, кадастровий номер :01:005:0011, цільове призначення під розміщення магазину-кафе, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Пушкіна, 10.

На переконання позивача, оскільки кредитні кошти не повернуті, він набув право на звернення стягнення на іпотечне майно у зазначений в позові спосіб.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що вимоги банку задоволенню не підлягають, оскільки, відповідно до ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки обраний банком спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем прав власності на предмет іпотеки відноситься до позасудових, а також, що позивачем не надано суду доказів дійсної вартості предмету іпотеки.

Крім того, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2016, було визнано недійсним договір іпотеки №14961/6901 від 18 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», а правонаступником якого за цим правочином є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та застосовано наслідки недійсності вказаного договору іпотеки.

З огляду на ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Вказане свідчить про те, що на даний час договір іпотеки №14961/6901 від 18 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», а правонаступником якого за цим правочином є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», не створює юридичних наслідків, і відповідно до нього неможливо звернути стягнення на спірне майно на користь позивача.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права при його ухваленні.

Просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного ОСОБА_5.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 18 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №0, відповідно до якого третій особі надано для особистих потреб грошові кошти у розмірі 158 200,00 доларів США зі сплатою 15,00 % річних та з кінцевим терміном повернення до 18 вересня 2015 року ( а.с. 7-13 т. 1, а.с. 59-66 т. 2 ).

Як вбачається із додаткової угоди №1 від 25 березня 2009 року сторони, зокрема, погодили змінити кінцевий термін повернення кредиту, а саме: 18 червня 2016 року ( а.с. 18-20 т. 1 ).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №14961/6901, згідно якого відповідач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності нежитлову будівлю - магазин-кафе, загальною площею 144,5 кв.м., що по вул. Пушкіна, 10а в с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району, Київської області, та земельну ділянку, площею 0,02 га, з цільовим призначенням - під розміщення магазину-кафе по вул. Пушкіна, 10 в с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району, Київської області ( а.с. 21-24 т. 1 ).

У пункті 1.2. договору іпотеки сторони погодили, що загальна ринкова вартість предмету іпотеки, згідно звіту субєкта оціночної діяльності та/або за домовленістю сторін складає 1 279 304,00 грн.

Відповідно до пункту 4.1.1. договору, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечене іпотекою за цим договором.

Пунктом 4.2. договору іпотеку передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішенням суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку», з інших підстав, передбачених законодавством України.

При цьому, право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю ( пункт 4.3. договору іпотеки ).

Відповідно до пункту 5.2. цього договору, позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» або отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-які особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» ( там же ).

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та акту прийому-предачі документації, встановлено, що 08 грудня 2011 року від Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними договором №2 та договором іпотеки 14961/6901 ( а.с. 36-37, 38 ).

09 липня 2015 року позивач звернувся до ОСОБА_2, ОСОБА_3 з листом-вимогою щодо повернення суми заборгованості за кредитним договором №00 від 18 червня 2008 року ( а.с. 26, 27, 28-29 т. 1 ).

Однак, як зазначає позивач, ОСОБА_3 взяті на себе умови договору не виконав та станом на 07 липня 2015 року утворилася заборгованість по кредитному договору у розмірі 8 546 943,41 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 3 077 475,36 грн., заборгованості по процентам за користування кредиту - 3 743 608,32 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 1 613 811,38 грн., 3 % річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту 58 841,18 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по процентам 53 207,17 грн., у звязку із чим 28 липня 2015 року позивач звернувся до суду із названим позовом ( а.с. 1-6, 46 т. 1 ).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовлено за необгрунтованістю заявлених позовних вимог ( а.с. 242-246 т. 2 ).

При цьому, апеляційний суд погоджується із висновоком місцевого суду по заявленим вимогам і, окрім цього, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного ОСОБА_5 України від 22 березня 2017 року у справі №6-2967цс16, зокрема, зазначено, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий ( на підставі рішення суду ) та два позасудові ( на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя ). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення вказаного позову, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суд не наділений повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові ОСОБА_6 Верховного ОСОБА_5 від 21 березня 2018 року у справі №760/14438/15-ц.

Крім того, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2016 року, у справі №369/9954/15-ц за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, зокрема, визнано недійсним договір іпотеки №14961/6901 від 18 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», право вимоги за яким перейшло до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», та застосовано наслідки його недійсності ( а.с. 224-233, 234-239 т. 2 ).

А відтак, з точки зору другої інстанції, у Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відсутнє право вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі недійсного договору іпотеки, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю в силу положень ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Окрім цього, на підтвердження наявності заборгованості за даним правочином надана довідка від 07 липня 2015 року, виписка за кредитним договором, розрахунок заборгованості ( а.с. 25, 121, 122, 123 т. 1 ), які, на переконання апеляційного суду, не є належними доказами згідно положень ст. 79 ЦПК України, оскільки, не містять жодної інформації щодо предмета доказування та свідчать про наявність певних правовідносини за іншими кредитними договорами, зокрема, №НОМЕР_1 від 05 березня 2009 року, №000, що не відносяться до предмету спору згідно заявлених позовних вимог.

Наявність укладених між сторонами інших правочинів та спору з цього приводу підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 лютого 2015 року, ухвалами Апеляційного суду Київської області та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 лютого та 21 вересня 2016 року, відповідно ( а.с. 128-152, 155-160, 161-179 т. 2 ).

Що ж до відсутності у позовних вимогах дійсної вартості предмета іпотеки, то суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду про те, що це є додатковою підставою для залишення їх ( вимог ) без задоволення з мотивів, названих у рішенні.

Зазначене повністю грунтується на положеннях ухвали ОСОБА_6 Верховного ОСОБА_5 від 21 березня 2018 року в справі №235/3619/15-ц, провадження №14-11цс18.

За таких обставин, місцевий суд, з точки зору суду другої інстанції, правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 15, 16, 216, 589, 590 ЦК України, ст.ст. 33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову за його необґрунтованістю.

При цьому, ним дана належна оцінка доказів по справі у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 11, 16, 202, 212, 328, 334, 335, 376, 392, 526, 600 ЦК України, ст.ст. 1, 33, 35-39, 41 Закону України «Про іпотеку», п. 38, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 квітня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», на переконання апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції та спростовуються належними та допустимими доказами по справі.

Інші обставини, зазначені в апеляції, зокрема, про те, що банк звернувся до відповідача з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності, що основне зобовязання боржник не виконав, наявність та розмір заборгованості підтверджується наданим розрахунком, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття предмета іпотеки у власність повинно відбуватися на підставі рішення суду, якщо договір іпотеки у загальному вигляді передбачає тільки можливість застосування цього способу звернення стягнення, а іпотекодавець добровільно не передасть йому у власність предмет іпотеки як відступне, на переконання апеляційного суду та у силу викладеного, правового значення для правильного вирішення спору не мають і не спростовують висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог та не є, у даному разі, підставою для задоволення апеляційних вимог.

При цьому, доводи відзиву ОСОБА_2, ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ( а.с. 75-84 т. 3 ), зокрема, про те, що суду не надано достовірних доказів наявності заборгованості, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, про правомірність посилання суду першої інстанції на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2016 року, з точки зору суду другої інстанції та з врахуванням викладеного, є обґрунтованими, спростовують зазначені апелянтом доводи з цього приводу та свідчать про наявність правових підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного ОСОБА_5 протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.В. Лівінський

ОСОБА_5