АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-481/08 22-ц/774/631/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 215/3546/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Гладиш К.І.

сторони:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідач: Виконком Дзержинської районної у місті ради (нині Виконком Металургійної районної у місті ради)

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28 січня 2008 року, яке постановлено суддею Турік В.П. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2007 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Виконкому Дзержинської районної у місті ради (нині Виконком Металургійної районної у місті ради) про визнання права власності в обґрунтування якого зазначено, що 29 грудня 2004 року позивачі придбали домоволодіння АДРЕСА_1, та їх частки у вказаному домоволодінні, згідно витягу з державного реєстру прав власності на нерухомість № 9323615 від 11.01.2005 року, визначені по 1/2.

В 2005 році на земельній ділянці, виділеній під будівництво позивачі, без належного узгодження побудували: житловий будинок «А-1» збільшили у розмірі 11,47 х 12,05 S = 138,2 кв.м; тамбур «а-2» розміром 1,90 х 1,40 S = 2,7 кв.м; гараж «Д» зі оглядовою ямою розміром 5,07 х 6,45 S = 37,7 кв.м; навіс «Е» розміром 3,45 х 5,26 S = 18,1 кв.м; сарай «Г» розміром 3,17 х 3,32 =10,5 кв.м; літню кухню «Ж» розміром 4,93 х 6,20 S = 30,16 кв.м; погріб «Ж п » розміром 4,93 х 3,10 S = 15,3 кв.м; душ-туалет «З» розміром 3,40 х 1,76 S = 6,0 кв.м, які мали намір узаконити, однак отримали відмову відповідача, у зв'язку з чим звернулись до суду з даним позовом.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28 січня 2008 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в рівних частках за кожним із них на самовльно збудовані будівлі, а саме: житловий будинок «А-1» збільшений у розмірі 11,47 х 12,05 S = 138,2 кв.м вартістю 149778 грн.; тамбур «а-2» 1,90 х 1,40 S = 2,7 кв.м вартістю 2236 грн.; гараж «Д» з оглядовою ямою розміром 5,07 х 6,45 S = 32,7 кв.м вартістю 37286 грн.; навіс «Е» розміром 3,45 х 5,26 S = 18,1 кв.м вартістю 3225 грн.; літню кухню «Ж» розміром 4,93 х 6,20 S = 30,16 кв.м вартістю 28343 грн.; погріб «Ж п/д » розміром 4,93 х 3,10 S = 15,3 кв.м вартістю 12036 грн.; душ-вбиральня «З» розміром 3,40 х 1,76 S = 6,0 кв.м, вартістю 2659 грн.; сарай «И» розміром 3,17 х 3,32 S =10,5 кв.м вартістю 4990 грн. розташовані на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що з зазначеним позовом до суду не зверталась, позов не підписувала, особистої участі в судових засіданнях не приймала.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в 2005 році на земельній ділянці, виділеній під будівництво, позивачі без належного узгодження побудували: житловий будинок «А-1» збільшили у розмірі 11,47 х 12,05 S = 138,2 кв.м; тамбур «а-2» розміром 1,90 х 1,40 S = 2,7 кв.м; гараж «Д» зі оглядовою ямою розміром 5,07 х 6,45 S = 37,7 кв.м; навіс «Е» розміром 3,45 х 5,26 S = 18,1 кв.м; сарай «Г» розміром 3,17 х 3,32 =10,5 кв.м; літню кухню «Ж» розміром 4,93 х 6,20 S = 30,16 кв.м; погріб «Ж п » розміром 4,93 х 3,10 S = 15,3 кв.м; душ-туалет «З» розміром 3,40 х 1,76 S = 6,0 кв.м.

Позивачі мали намір узаконити вказані самочинні будови, однак отримали відмову Виконкому Дзержинської районної у місті ради (нині Виконком Металургійної районної у місті ради), у зв'язку з чим звернулись до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивачів, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 ЦК України).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (стаття 317 ЦК України).

До речей, як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (стаття 182 частина перша ЦК України).

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. п. 4, 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» № 2780-XII від 16 листопада 1992 року спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

За змістом статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права особа (фізична або юридична), яка набула право на майно від іншої особи, є власником новоствореного нерухомого майна як об'єкта цивільного обороту лише у разі, коли їй було передано прийняте до експлуатації в порядку, визначеному законодавством, новостворене нерухоме майно, а у разі необхідності його реєстрації також майно, яке зареєстроване за цією особою як нерухоме майно. В іншому випадку особа може передати іншій особі лише матеріали, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Вирішуючи питання про законність набуття права власності на об'єкти нерухомого майна, за положенням статті 376 ЦК України треба враховувати те, що право власності на нерухоме майно може бути визнано за особою лише за умови, що таке будівництво не є самочинним у розумінні статті 376 ЦК України та статті 38 Закону України «Про містобудівну діяльність».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-135цс14.

Відповідно до положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України №439/2011 від 8 квітня 2011 року та Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №553 від 23 травня 2011 року, Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461 органом, який здійснює прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, є Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, які на підставі акту готовності об'єкта до експлуатації видають відповідний сертифікат.

Рішення інспекції про відмову у видачі сертифікату може бути оскаржено до суду.

Отже, сертифікат, що засвідчує відповідність об'єкту вимогам проектній документації будівельним нормам, стандартам і правилам, мала право видати тільки інспекція державного архітектурно-будівельного контролю.

З огляду на те, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо у прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, а з матеріалів справи не вбачається, що позивачі по справі звертались до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області із заявою про введення збудованих житлових приміщень в експлуатацію не зверталась, тому, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати на підставі 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що з тих підстав, що з зазначеним позовом до суду не зверталась, позов не підписувала, особистої участі в судових засіданнях не приймала, оскільки ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з тих підстав, що позивачами не дотримано порядку введення в експлуатацію самочинно збудованого нерухомого майна.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28 січня 2008 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Виконкому Дзержинської районної у місті ради (нині Виконком Металургійної районної у місті ради) про визнання права власності - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: