Справа №519/697/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

25.04.18 року м.Южне

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Барановської З.І., секретарів Гнатюк Л.М., Слісаренко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з позовом Публічного акціонерного товариства «Одеський припортовий завод», мотивуючи свої вимоги тим, що позивач працював на підприємстві «Одеський припортовий завод» у період з 25.04.1977 року по 24.10.1988 року. 24.10.1988 року позивача було звільнено з посади головного енергетика підприємства згідно п.1 ст.40 КЗпП УРСР з підстав скорочення штату працівників, при цьому наказ про звільнення та трудова книжка позивачеві відповідачем не передавалися у порядку, що передбачений законом. Звільнення з посади позивача відбулося протиправно та з огляду на неприязне ставлення керівництва підприємства, в наслідок чого позивач вимушено змінив звичайний уклад життя та покинув територію України, вдаючись до пошуку роботи у Німеччині. Протягом 2015-2016 років позивач при зустрічі зі знайомими, які працювали на підприємстві дізнався, що відомості про його звільнення у 1988 році з підстав скорочення штату можуть не відповідати дійсності. Позивач звернувся до Генеральної прокуратури України з заявою щодо вчиненого кримінального правопорушення. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 04.04.2016 року зобовязано уповноважених службових осіб Южненського ВП Комінтернівського ВП ГУНП внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування. 15.07.2016 року позивач отримав постанову слідчого від 24.06.2016 про закриття кримінального провадження, в якої було зазначено, що ОСОБА_2 був звільнений з посади з підстав скорочення штату, однак скорочення штату не відбулося. В наслідок незаконного звільнення позивача відповідач зобовязаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.10.1988 р. до 05.08.2016 р. у розмірі 4575072,69 грн. Крім того, позивач просить суд поновити строк звернення до суду з позовною заявою, так як позивач дізнався про порушення його права тільки з постанови про закриття кримінального провадження.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 17.08.2016 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом представника ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 17.08.2016 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано докази у ПАТ «Одеський припортовий завод».

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 19.01.2017 року задоволено клопотання представника позивача та призначена судова почеркознавча експертиза.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, також пояснив в судовому засіданні, що він був звільнений 24.10.1988 року з роботи в період тимчасової непрацездатності, до 23.10.1988 року він перебував у обласній лікарні, на лікарняному знаходився з 24.10.1988 року по 03.11.1988 року. Крім того 25.10.1988 року він був ознайомлений з наказом про звільнення та на зворотній сторонці написав, що скорочення штату не відбулось, копію наказу йому вручив заступник директора по кадрам, але трудової книжки він не отримував. Оскаржував незаконне звільнення до Міністерства Праці, до прокуратури м. Одеси, до обласної прокуратури та прокуратури СРСР в 1988 році. В комісію по трудових спорах підприємства, а також в суд із заявами про поновлення на роботі позивач не звертався. Також вважає причини пропуску звернення до суду поважними, просить поновити строк позовної давності. Також позивачем був наданий новий розрахунок з урахуванням ст.625 ЦК України та просив стягнути заробітну плату за період з 24.10.1988 року по 25.04.2018 року з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 5 107 000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 271 135 грн., витрати на проїзд до адвокату, слідства та суду в розмірі 348 000 грн.

Також в судовому засіданні була встановлена особа позивача згідно закордонного паспорту СРСР російською мовою «Гергардт Александр Александрович», згідно паспорту громадянина ФР Німеччини має два переклади з німецької на українську мову від 08.12.2017 року «Герхардт Александер», від 12.12.2017 року «Гергардт Александр». За клопотанням та уточненням позивача суд бере до уваги останній переклад від 12.12.2017 року та вважає встановленим прізвище та імя позивача ОСОБА_2.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надавши до суду письмові заперечення, згідно яких 24.10.1988 року ОСОБА_3 був звільнений з «Одеського припортового заводу». Документальні підтвердження підстав звільнення ОСОБА_3 на підприємстві відсутні, ймовірно були вилучені у 1980-х, 1990-х роках правоохоронними органами УРСР, СРСР під час розгляду чисельних скарг ОСОБА_3 щодо вирішення його трудового спору. Правомірність звільнення ОСОБА_3 підтверджена листами Генеральної прокуратури СРСР, прокуратури м. Одеси, які взяті із його мемуарів. Трудова книжка була отримана ОСОБА_3 особисто 25.10.1988 року та на підприємстві відсутня. В комісію по трудових спорах АТ «ОПЗ», а також в суд із заявами про поновлення на роботі ОСОБА_3 не звертався. Твердження позивача про поновлення строку звернення до суду, як пропущеного з поважних причин, в звязку з перебуванням позивача в Німеччині до 2015 року спростовуються обставинами регулярного перебування в 1990-х роках позивача на «Одеському припортовому заводі», зустрічей з керівництвом підприємства та спеціалістами заводу з питань договірних стосунків між «Одеським припортовим заводом» та фірмами «Українсько Німецьке СП ОСОБА_4», «CONSILIA» GmbH, «ELEKTRON» GmbH, засновником яких був ОСОБА_2 Представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності та просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали паспортів позивача, оригінали особового рахунку ОСОБА_3 за табельним номером №1554 з Одеського припортового заводу за 1987-1989 роки, перелік видів виплат, оригінал книги «Зона Недоверия» автор ОСОБА_2 (російською мовою), яка була видана «Печатный дом» ОСОБА_4 2011 р., суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.10.1988 року позивача було звільнено з посади головного енергетика підприємства згідно п.1 ст.40 КЗпП УРСР з підстав скорочення штату працівників.

Вказану дату звільнення «24.10.1988 року» та підставі звільнення «скорочення штату працівників» зазначає позивач та визнає представник відповідача, в звязку з чим вказані обставини справи не підлягає доказуванню в розумінні ч.1 ст.82 ЦПК України.

25.10.1988 року позивач отримав на «Одеському припортовому заводі» трудову книжку, що підтверджується його особистим підписом в книзі №1 обліку руху трудових книжок та вкладишів до них №1-№696 (а.с.83-84).

Також факт отримання позивачем 25.10.1988 року трудової книжки, підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_5, який займав посаду заступника директора по кадрах та соціальних питань на «Одеському припортовому заводі» на час звільнення позивача (а.с.236-238).

Відповідно до висновку експертного дослідження №8-4/3 від 10.04.2017 року, виконаного Київським науково дослідницьким експертно криміналістичним центром, наданого до суду представником відповідача, «Підпис від імені колишнього працівника ПАТ «Одеський припортовий завод» ОСОБА_3 в книзі №1 обліку руху трудових книжок та вкладишів до них №1-№696, під записом №226 у графі «Расписка рабочего или служащего в получении трудовой книжки», виконаний ОСОБА_3. (а.с.222-233).

Також ухвалою Южного міського суду Одеської області від 19.01.2017 року призначалась судова почеркознавча експертиза на вирішення якої ставилось питання «Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у книзі ОПЗ №1 обліку руху трудових книжок та вкладишів до них №1-№696, під записом №226, саме ОСОБА_1 чи іншою особою?»

Згідно повідомлення ОНДІСЕ №17-394 від 01.09.2017 року матеріали справи повертаються без надання висновку, оскільки не були надані оригінал досліджуваного документу та вільні зразки підписів ОСОБА_1, не уточнений порівняльний матеріал що стоється прізвища позивача та не проведена оплата.

В звязку з тим, що позивачем особисто не заявлялось клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, на не заперечувався в подальшому наданий представником відповідача висновок експертного дослідження №8-4/3 від 10.04.2017 року, суд вважає, що висновок експертного дослідження №8-4/3 від 10.04.2017 року є належним та допустимим доказом по справі в розумінні ст.ст.76-79 ЦПК України.

Відповідно до відповіді прокуратури СРСР №7/2132-88 від 20.06.89 року на скаргу ОСОБА_2 (російською мовою) зазначено, що його скарга на звільнення з роботи розглянута. На конференції трудового колективу більшістю голосів праця головного енергетика, посаду якого обіймав ОСОБА_2 (російською мовою) визнана незадовільною. Організація та проведення виборів головного енергетика не протидіє Закону СРСР «Про державне підприємство (обєднання)», так як він за своїм посадовим положенням є начальником управління керівником структурного підрозділу. Приймати участь у виборах ОСОБА_2 (російською мовою) відмовився. Так як з переводом на іншу роботу ОСОБА_2 (російською мовою) не погодився, то був звільнений в звязку з скороченням штатів. Порушень закону при цьому не допущено. (а.с.87, 269).

Аналогічну відповідь про відсутність порушень закону при розгляді скарги ОСОБА_2 (російською мовою) надала прокуратура міста ОСОБА_4 від 08.07.88 р. №1359ж88 (а.с.85, 271).

Зазначені листи прокуратури СРСР та прокуратури міста ОСОБА_4 надані до суду як позивачем так і представником відповідача.

Відповідно до копії витягу з мемуарів ОСОБА_2 (російською мовою) «ОСОБА_6 недовіри», які були видані «Печатный дом» ОСОБА_4 2011 р. на сторінці 144 автор зазначає російською мовою «По «Закону», где выборы главных специалистов не были предусмотрены, не было соответственно, и статьи в КЗОТе, по которой можно было меня уволить. Уволили по сокращению штатов, хотя никакого сокращения главного энергетика на заводе не было». (а.с.194).

Крім того, судом встановлено, що між «Одеським припортовим заводом» та фірмами «Українсько Німецьке СП ОСОБА_4», «CONSILIA» GmbH, «ELEKTRON» GmbH, засновником яких був ОСОБА_2 (російською мовою) тривалий час існували договірні відносини, що підтверджується відповідними листами ОСОБА_2 (російською мовою), копіями контракту, договорів на протязі 1998 року та 2012-2013 роках, а також рішенням арбітражного суду м. Одеса від 01.10.1998 року за позовом фірми «Консілія» до Одеського припортового заводу про стягнення 81549,8 німецьких марок, в якому зазначено, що від позивача в судовому засіданні особисто був присутній ОСОБА_2 (російською мовою), що підтверджує обізнаність позивача в справах ПАТ «Одеський припортовий завод» та тимчасові перебування на ПАТ «ОПЗ» та взагалі в Україні на протязі 1997-1998 років та в 2012-2013 роках. (а.с.99-148).

Постановою слідчого СВ Южненського ВП Комінтернівського ВП ГУНП в Одеській області від 24.06.2016 року про закриття кримінального провадження зазначено, що в ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_3 працював на підприємстві ОПЗ Міністерства хімічної промисловості СРСР в період з 25.04.1977 по 28.10.1988 року. На посаді начальника електромонтажного цеху, в.о. головного енергетика, в.о. заступника директора по комерційним питанням, інженера відділу комплектації обладнання, головним енергетиком. У 1988 році ОСОБА_3 був звільнений з займаної посади головного енергетика ОПЗ за п.1 ст.40 КЗпП України «скорочення чисельності або штату».

Однак, скорочення штатів не відбулося, т.я. у 1988 році згідно Закону СРСР «Про державне підприємство (обєднання)» від 30.06.1987 року, який втратив силу згідно Закону СРСР від 07.03.1991 №2015-1, «Рекомендації про порядок обрання рад трудових колективів, проведення виборів та конкурсів на заміщення посад спеціалістів державних підприємств (обєднань), затвердженим Постановою Держкомпраці СРСР, Секретаріату Всерадянської центральної ради професійних спілок від 08.02.1988 року №68а/4-18а, на конференції трудового колективу ОПЗ головним інженером обраний ОСОБА_7

Звільнення з роботи працівника вважається незаконним, якщо воно здійснене з порушенням встановленого порядку або без законних підстав для цього.

Право власника або уповноваженого ним органу визначити чисельність працівників та штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх обєднань. Однак, незалежно від того, закріплене таке право законодавчо чи ні, право визначати чисельність і штат працівників належить таки власникові або уповноваженому органу.

При цьому, власник на свій розсуд має право численність працівників певної спеціальності та кваліфікації, численність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити численність інших посад. (а.с.18).

Вказана постанова сторонами по справі не оскаржувалась.

Відповідно до оригіналу особового рахунку ОСОБА_3 за табельним номером №1554 з Одеського припортового заводу за 1987-1989 роки, наданого представником відповідача в судовому засіданні вбачається, що на титульній сторінці міститься напис «пр.219 к. от 24.10.88 уволить с 24.10.88 г. с выплатой выход. пособия», та згідно розрахункових листів, які містяться в матеріалах особового рахунку ОСОБА_3 останньому протягом жовтня грудня 1988 року виплачені всі належні грошові кошти, борг за підприємством відсутній, в тому числі в жовтні 1988 року за кодом 076 видів виплат сплачено 263,30 грн. Відповідно до наданого переліку видів виплат код 076 означає виплату вихідної допомоги.

При таких обставинах дослідженими в судовому засіданні доказами повністю спростовуються всі твердженням позивача про пропущення ним строку позовної давності з поважних причин.

Посилання позивача на те, що його звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності суд не може взяти до уваги, оскільки даний факт спростовується розрахунковими листками за жовтень, листопад 1988 року, які містяться в особовому рахунку ОСОБА_3 та оригінал якого був оглянутий судом, т.я. в жовтні, листопаді 1988 року позивачу не здійснювались виплати за кодом 044, 043. Відповідно до переліку видів виплат код 044 означає виплату допомоги з тимчасової непрацездатності за поточний місяць, а код 043 означає виплату допомоги з тимчасової непрацездатності за минулий місяць.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, в редакції яка діяла на момент звільнення.

Згідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки, в редакції яка діяла на момент звільнення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Поважність причин пропуску строку позовної давності, зазначені позивачем у вигляді відсутності на території України до 2015-2016 років, невидачею трудової книжки при звільненні, обізнаність позивача про факт, що вибори головного енергетика на «ОПЗ» не відбулись лише з постанови слідчого від 24.06.2016 року повністю спростована в ході судового слідства, тому суд не вбачає підстав для поновлення ОСОБА_2 строку позовної давності.

Ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Крім того розмір витрат повинен бути підтверджений доказами (договорами, рахунками, тощо).

Таким чином вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 271 135 грн., витрати на проїзд до адвокату, слідства та суду в розмірі 348 000 грн. не підлягають задоволенню.

Суд, враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, що сплив строк позовної давності, про застосування якого заявлено, є підставою для відмови у позові та керуючись ст.256 ЦК України, ст.ст.3, 12, 76-82, 265 ЦПК України, ст.ст.221-234 КЗпП України,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову представника ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Суддя Южного міського суду

Одеської області ОСОБА_6