Справа № 167/407/17 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І.І.
Провадження № 22-ц/773/490/18 Категорія: 43 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Рожищенський районний сектор ДМС України у Волинській області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6, до ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог Служба у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області, Рожищенський районний сектор ДМС України у Волинській області, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася в суд із даним позовом до ОСОБА_2, мотивуючи вимоги тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, успадкувавши його за заповітом після смерті попереднього власника - її батька. В даному житловому будинку зареєстровані також відповідач ОСОБА_2, яка є колишньою дружиною її племінника ОСОБА_7, шлюб між якими рішенням Рожищенського районного суду від 06.12.2016 року розірваний, та їхня спільна дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Добровільно знятись з реєстрації відповідач відмовляється. Зазначала, що реєстрація відповідача порушує її право власності на нерухоме майно, перешкоджає їй належним чином користуватися та розпоряджатися вказаним житловим будинком.

Покликаючись на те, що відповідач не є членом її сім'ї, вони не ведуть спільного господарства, просила суд усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності будинком АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2 та зняття її з реєстрації за вищевказаною адресою.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог Служба у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області, Рожищенський районний сектор ДМС України у Волинській області, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що вона зареєстрована в житловому будинку АДРЕСА_2 на правах члена сім'ї попереднього власника будинку, як дружина його внука ОСОБА_7, внаслідок реєстрації шлюбу 18.11.2007 року. Попередній власник помер і ІНФОРМАЦІЯ_2 року будинок успадкувала ОСОБА_4 Однак, вона вважає, що при зміні власника будинку право на житло її з дитиною не припиняється. Крім того, в будинку зареєстрований батько дитини, а дитина має безспірне право на проживання з батьком. Вважає, що вони з дитиною набули самостійного права на проживання в спірному будинку, а тому не підлягають до виселення без надання іншого житла. Зазначає також, що 30.05.2017 року ОСОБА_4 виселила її з дитиною із законно займаного житла і перевезла їхні речі в с.Ворончин Рожищенського району, чим протиправно змінила їх місце проживання, та не допускає в будинок.

На підставі викладеного просила усунути перешкоди в користуванні житлом - вселити її та її малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в будинок ОСОБА_4, що по АДРЕСА_1, як незаконно виселених.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року первісний позов задоволено частково. Виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Рожищенського району Волинської області та належить на праві власності ОСОБА_4 В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог Служба у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області, Рожищенський районний сектор ДМС України у Волинській області, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.8 ст.1 Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Як визначено ст.3 ЦПК України (в новій редакції) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначала, що ОСОБА_2 не є членом її сім'ї, як це передбачено ч.2 ст. 64 ЖК України, а також не проживає з нею, не веде спільного господарства, що підтверджено довідкою про склад сім'ї, виданою Щуринською сільською радою від 29.03.2017 р., жодних договорів оренди між сторонами укладено не було. Вважає рішення суду обгрунтованим та законним.

Згідно зі ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 не є членом сім'ї нового власника будинку, не укладала договору найму житла, а ОСОБА_4 вимагає усунення перешкод у здійсненні нею свого права власності на цей будинок, то права власника підлягають судовому захисту шляхом виселення відповідачки із спірного жилого приміщення, на підставі ст.317,319, 383 та 391 ЦК України.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи та ґрунтується на наявних у справі доказах.

Спірні правовідносини щодо захисту права власності, в тому числі і на житло та виселення із житлового приміщення регулюються нормами Цивільного Кодексу України та нормами Житлового Кодексу України.

Норми ЦК України, на які посилається позивач за первісним позовом, стосуються загальних положень про право власності та регулюють захист права власності, відповідно до яких обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Указані положення кореспондуються із нормами ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Положенням ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, і він реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_4 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні спірним будинком та вказувала на порушення її прав власника.

Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку належать особи. Зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, колишні члени сім'ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. Проте із припиненням права власності особи (зокрема і у зв'язку із смертю) втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14.

Матеріалами справи встановлено, що 15.06.2013 р. помер власник будинку ОСОБА_9, після смерті якого відкрилась спадщина на спірний житловий будинок, яку прийняла ОСОБА_4, та є новим власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_2

Встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована за вищезазначеною адресою з 2007 року в якості члена сім'ї, зі згоди попереднього власника будинку (ОСОБА_9.). Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 06.12.2016 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано.

Як вбачається з довідки про склад сім'ї, у будинку АДРЕСА_2 Волинської області зареєстровані мати позивача ОСОБА_10, невістка ОСОБА_11, племінники ОСОБА_12, ОСОБА_7, син племінника ОСОБА_6 та колишня дружина племінника ОСОБА_2 (а.с.6).

Таким чином обставини та факти, встановлені судовим рішенням, а саме, що проживання ОСОБА_2 в одному будинку з позивачкою, вказують на те, що вселилась вона попередньо у спірне житло як член сім'ї його бувшого власника ОСОБА_9

Однак, враховуючи, що проживання було обумовлено наявністю сімейних відносин на той час із внуком попереднього власника, то її правовий статус, як мешканки спірного будинку і члена сім'ї попереднього власника житла, після припинення шлюбних відносин та смерті власника будинку її статус змінився на колишнього члена сім'ї попереднього власника житла.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі й шляхом виселення.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Як вже було зазначено вище, способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач не являється членом сім'ї нинішнього власника ОСОБА_4, яка не укладала з ОСОБА_2 жодних договорів на користування житловим приміщенням, а тому відсутні будь-які правові підстави для зайняття нею спірного житлового приміщення.

Оскільки право власності позивача є беззаперечним, що набуто з правових підстав, тому відповідач не має права перешкоджати у користуванні спірним майном.

Обраний позивачем спосіб захисту шляхом виселення відповідача, яка після зміни власника залишилася проживати в будинку позивача, є вірним.

Правових підстав для користування житловим приміщенням ОСОБА_2 після зміни власника не набула і її правовий статус члена сім'ї попереднього власника був втрачений в даному випадку при зміні власника.

Судом правильно відмовлено у частині позовних вимог первісного позову про зняття відповідачки з реєстрації з покликанням на ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки такі вимоги є зайвими, однак у цій частині рішення не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до чи. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У ч. 1 ст. 80 ЦПК України вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивач ОСОБА_4 заперечила обставини, наведені ОСОБА_2 щодо фактичного вивезення нею речей відповідачки та вчинення дій щодо примусового виселення її з дитиною із спірного будинку. Вказує, що ОСОБА_2 сама перевезла свої речі до батьків і отримала компенсацію за пластикове вікно, облаштоване в кімнаті.

Жодних належних та допустимих доказів на спростування цих тверджень та щодо протиправного виселення її з будинку ОСОБА_2 суду не надала .

Разом з тим, виходячи з наведеного вище та враховуючи , що ОСОБА_4 в первісному позові не ставила вимоги про виселення малолітнього сина відповідачки ОСОБА_6, судом вірно відмовлено в зустрічному позові про вселення до спірного житла ОСОБА_2 разом з її сином, оскільки відсутні законні підстави для її вселення.

Доводи, викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо змісту резолютивної частини оскаржуваного рішення, апеляційним судом не беруться до уваги, оскільки з технічного запису судового процесу слідує, що судом проголошено той самий текст рішення, який відповідає змісту короткого і повного рішення, наявного в матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на правильність ухваленого рішення не впливають.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга - без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді