Справа № 589/1812/17
Провадження № 2/589/121/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:
головуючого-судді Литвинко Т.В.

за участю секретаря судового засідання Афанасенко Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє через представника ОСОБА_2 , до Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
17 травня 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він 28 липня 2016 року, відповідно до наказу № 182-К був прийнятий на посаду фельдшера з медицини невідкладних станів Шосткинської станції екстреної медичної допомоги Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Згідно припису військового комісара Шосткинського ОМВК від 16 вересня 2016 року йому запропоновано 17 вересня 2016 року вибути в розпорядження начальника військової частини НОМЕР_1 для прийняття на військову службу за контрактом. 17 вересня 2016 року згідно наказу №228а-К позивача було звільнено з займаної осади на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП в зв`язку із вступом працівника на військову службу. Вважає, що його звільнення відбулось з порушенням трудового законодавства, згідно якого на час проходження ним служби, за ним повинно зберігатися робоче місце, посада і середній заробіток. Також зазначив, що трудову книжку на момент подачі позову він не отримував, тому ним не пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд скасувати наказ Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 17.09.2016 року №228а-к про звільнення його з посади фельдшера з медицини невідкладних станів Шосткинської станції екстреної медичної допомоги в зв`язку з вступом на військову службу; поновити його на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Шосткинської станції екстреної медичної допомоги Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»; стягнути з відповідача за час вимушеного прогулу середній заробіток на моральну шкоду в розмірі 5000 грн.
Представником відповідача подано заперечення на позов, в якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав необґрунтованості його вимог. Зазначає, що на момент укладення позивачем контракту про проходження військової служби та на момент винесення наказу про звільнення не діяв особливий період, так як було відсутнє рішення про оголошення війни чи мобілізації, а отже гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, на позивача не розповсюджувалися. Крім того, представник відповідача зазначив, що в позові не обґрунтовано належними доказами факту отримання позивачем моральної шкоди та її розміру.
У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.
Ухвалою суду від 20 квітня 2018 року прийнято рішення про продовження розгляду справи в спрощеному позовному провадженні.
Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 та 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Судом установлено, що 28 липня 2016 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на посаду фельдшера з медицини невідкладних станів Шосткинської станції екстреної медичної допомоги, що підтверджується записом у його трудовій книжці та наказом про прийняття на роботу.
16 вересня 2016 року військовим комісаром Шосткинського ОМВК видано припис за № 42, яким ОСОБА_1 запропоновано прибути в розпорядження начальника військової частини НОМЕР_1 для прийняття на військову службу за контрактом. Строк прибуття 19 вересня 2016 року.
Згідно контракту, який набирає чинності 18 вересня 2016 року, між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира 58 окремої мотопіхотної бригади ОСОБА_3 укладено контракт строком на три роки про проходження військової служби у Збройних Силах України.
17 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу, що вбачається наказу № 228а-К та запису в трудовій книжці. Підстава звільнення: контракт № 103 РС.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3 та 4 ст. 119 цього Кодексу.
Статтею 119 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Згідно з частиною третьою вказаної статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (ч. 4 ст. 119 КЗпП України).
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Пунктом 3 ст. 23 вказаного закону (чинної на час укладення контракту) передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Частиною 2 ст. 39 вказаного Закону (чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч. 3 та 4 ст. 119 КЗпП України.
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 ст. 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Позивач уклав контракт, згідно якого останній зобов`язаний проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
В цей же час, рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Крім того, у листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», та у постанові Вищого адміністративного суду України у від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до ст. 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.
Аналогічної позиції притримувався і Верховний Суд у постанові №61-661св17 від 14 лютого 2018 року.
Таким чином, оскільки на позивача поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, тому відповідач не мав правових підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу., але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
На підставі зазначеного, суд вважає необхідним визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи, поновити його на відповідній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період такого прогулу.
При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що в судовому засіданні встановлено та підтверджено представником відповідача, що ОСОБА_1 з моменту звільнення трудової книжки та копії наказу про звільнення не отримував. Наявний в матеріалах справи лист від 26 вересня 2016 року про те, що ОСОБА_1 запропоновано з`явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки, доказом отримання трудової книжки не є, оскільки до вказаного листа не долучено даних про його отримання позивачем.
Більше того, представник відповідача ні в запереченні на позов, ні в судовому засіданні не повідомляв, що вважає пропущеним позивачем строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України.
Обраховуючи розмір середнього заробітку, суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за
фактично відпрацьований час. Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки Сумського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф № 203 від 23 квітня 2018 року, ОСОБА_1 за період з 1 серпня 2016 року по 18 серпня 2016 року відпрацював 18 календарних днів (72 год.); за період з 02 вересня 2016 року по 17 вересня 2016 року відпрацював 16 календарних днів (96 год.)
Згідно довідки Сумського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф № 202 від 23 квітня 2018 року, за період роботи ОСОБА_1 отримав заробітну плату в розмірі 4483,15 грн.
Таким чином, середньоденна заробітна палата ОСОБА_1 складає 131, 86 грн. (4483,15 грн. /34 роб.днів)
Період вимушеного прогулу позивача складає 402 робочих дні (з 18.09.2016 по 25.04.2018).
Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 53 007, 72 грн. (402 роб. Дн *131,86 грн.), яку слід стягнути з відповідача.
Що стосується вимог позову про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.78, ст.79 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини.
Разом з тим, під час розгляду позивачем не надано суду доказів, що він зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв`язки та, що подальша організація свого життя вимагає від нього додаткових зусиль.
Сама по собі констатація цього факту без будь-якого доказування не може свідчити про завдання особі моральної шкоди.
Таким чином, вимоги позову в цій частині не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволенню позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.12,13,81-82,89,141,229,247,258-259,263-265,273,352,354-355,430 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 17.09.2016 року №228а-к про звільнення ОСОБА_1 з посади фельдшера з медицини невідкладних станів Шосткинської станції екстреної медичної допомоги в зв`язку з вступом на військову службу.

Поновити ОСОБА_1 на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Шосткинської станції екстреної медичної допомоги Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

Стягнути з Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (місце знаходження: пров. Громадський, 4а, м. Суми, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.09.2016 року по 25.04.2018 року в розмірі 53 007, 72 грн., з наступним відрахуванням всіх необхідних платежів та податків.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Шосткинської станції екстреної медичної допомоги Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежів за один місяць.

Стягнути з Комунального закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» судові витрати в розмірі 640 грн. в дохід держави.

В іншій частині відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через суд першої інстанції шляхом подачі рішення апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст рішення виготовлено 07 травня 2018 року.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду
Сумської області Т.В.Литвинко