Справа № 299/2923/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 травня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

за участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Виноградівського районного суду від 10 січня 2018 року (у складі судді Бак М.Д.) за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у вересні 2017 р.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.09.2011 р. у розмірі 38 061,08 грн., яка складається із:

-1 626,99 грн. - заборгованість за кредитом;

-30 300,47 грн. -заборгованість за процентами за користування кредитом;

-3 845 грн. - заборгованість за пенею;

-500 грн. - штраф (фіксована частина);

-1 788,62 грн. - штраф (процентна складова),а також 1600 грн. у відшкодування судового збору.

На обґрунтування позовних вимог указав, що відповідач отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк виконав узяті на себе зобов'язання за кредитним договором і надав відповідачу кошти в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором, однак відповідач належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань, унаслідок чого станом на 30.06.2017 р. у неї виникла заборгованість за кредитним договором на загальну суму 38 061,08 грн.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 10 січня 2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити. Доводить про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав установленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що при укладенні кредитного договору сторонами було досягнуто всіх істотних умов такого договору. Указує, що підписавши анкету-заяву позичальник приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, які мають згаданий доступ, а заява разом із Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на низку доказів, поданих Банком, зокрема: на підписану позичальником довідку про умови кредитування, виписку про рух коштів згідно з картковим рахункомі розрахунок заборгованості.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

При цьому встановив, що між позивачем і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н від 28.09.2011 р., згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає договір. Банк узяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконав. Відповідач у свою чергу не надавала своєчасно грошові кошти згідно з умовами договору, що зумовило порушеннявимог указаного договору та норм чинного законодавства. Станом на 30.06.2017 р. у відповідача виникла заборгованість на загальну суму 38 061,08 грн. (а.с.4-5).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що Банком не надано документи, які є складовими договору, а тому обставина щодо його укладення не доведена.

Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції через невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Банк на обґрунтування своїх доводів надав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку від 28.09.2011 р. (а.с.6). Ця анкета-заява підписана позичальником. Відповідач її не оспорювала, суд першої інстанції її недійсність не встановив, а тому вона є належним доказом, що підтверджує укладення кредитного договору та отримання відповідачем коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Такі діїзумовили виникнення у обох сторін кредитного договору взаємних прав і обов'язків.

Підписуючи довідку про умови кредитування із використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» позичальник погодилася із усіма фінансовими умовами надання такого кредиту, зокрема,щодо пені, штрафу та іншого (а.с.7).

Підписавши анкету-заяву та довідку про умови кредитування, позичальник погодилася із «Умовами та правилами надання банківських послуг» (а.с.8-31), що в сукупності дає змогу дійти висновку про укладення між Банком і відповідачем кредитного договору.

Суд першої інстанції залишив ці обставини поза увагою, хоча досліджував указані документи, а це призвело до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог.

При цьому встановлено та не заперечується, що ОСОБА_2 узяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість, яка не погашена. Відповідач не спростувала наданого Банком розрахунку заборгованості, оскільки участі в судових засіданнях у суді першої інстанції не брала, на перегляд справи в суді апеляційної інстанції не з'явилася повторно.

Згідно з положеннями ст.ст. 526 ч.1, 530 ч.1 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо позики, якщо інше не встановлено параграфом про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з вимогами ст. 610,611 ч.1 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Як видно з матеріалів справи, позивач довів належними та допустимими доказами ті обставини, на які посилався в обґрунтування своїх вимог.

Натомість, відповідач участі в судових засіданнях у суді першої інстанції не брала, на судові засідання, які відбулися у суді апеляційної інстанції (04 квітня 2018 р. і 16 травня 2018 р.) не з'явилася, хоча повідомлялася про них належним чином (а.с.119, 126). В обох випадках судові повістки про виклик повернулися до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про байдуже ставлення сторони до своїх обов'язків, передбачених цивільно-процесуальним законодавством, і небажання відстоювати власні права та інтереси. Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подала, а тому з'ясувати її позицію щодо спірних правовідносин виявилося неможливим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України, а позов - задоволенню як обґрунтований і доведений.

Судові витрати в сумі 4000 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 526 ч.1, 530 ч.1, 549, 550 ч.1, 610, 611 ч.1, 634 ч.ч.1, 2, 1049 ч.1, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 263, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381,382,383,384,389 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити. 2.Заочне рішення Виноградівського районного суду від 10 січня 2018 року скасувати. 3.Позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити. 4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28.09.2011 рокув сумі 38 061,08 (тридцять вісім тисяч шістдесят одну) грн. 08 коп., яка складається із: 1 626,99 (одна тисяча шістсот двадцять шість) грн. 99 коп. - заборгованість за кредитом; 30 300,47 (тридцять тисяч триста) грн. 47 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 845 (три тисячі вісімсот сорок п'ять) грн. - заборгованість за пенею; 500 (п'ятсот) грн. - штраф (фіксована частина); 1 788,62 (одна тисяча сімсот вісімдесят вісім) грн.62коп. - штраф (процентна складова). 5. Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» 4000 (чотири тисячі) грн. у відшкодування судового збору. 6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 7.Повне судове рішення складено 18 травня 2018 року.

Судді: