Справа № 379/577/17 Головуючий у І інстанції Литвин О. В.
Провадження № 22-ц/780/1985/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 40 15.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Сушко Л.П., Яворського М.А.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області, ухвалене в смт. Рокитне 21 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі та гідності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

В травні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про захист честі та гідності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, просила зобовязати відповідача вибачитись перед нею при свідках за приниження її честі та гідності та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності, стягнути із відповідача на її користь 2125,29 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що 26 та 30 січня 2017 року ОСОБА_3 офіційно звернувся до Таращанського та Білоцерківського ВП Миронівського ВП ГУНП Київської області із заявами про вчинений злочин щодо ОСОБА_2 та просив, незаконно та безпідставно наводячи наклеп на неї, притягнути її до кримінальної відповідальності. Згідно висновку про результати розгляду звернення ОСОБА_3, в діях ОСОБА_2 відсутні ознаки кримінального правопорушення.

Крім того, відповідач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з неї грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому ОСОБА_2 В судовому засіданні доводи ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження та рішенням суду від 30 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Вищенаведені факти, а саме систематичні наклепи, нічим не підтверджені офіційні звернення в правоохоронні органи, неправдиві звинувачення є неймовірно виснажливими моральними знущаннями над нею, інвалідом другої групи, матірю-героїнею, дитиною війни, ветераном праці та дружиною померлого громадянина з числа потерпілих 1 категорії, що призводять до постійних фізичних і моральних страждань. Дана поведінка ОСОБА_3 є моральним та психологічним тиском на ОСОБА_2 через правоохоронні органи і суди з метою неповернення ОСОБА_2 сумі боргу за розпискою ОСОБА_4 - матері ОСОБА_3, який вони категорично відмовляються повертати протягом тривалого часу. Про постійні розслідування та звинувачення з боку ОСОБА_3 знають всі члени сімї ОСОБА_2, її друзі та жителі с. Круті Горби, що принижує її честь та гідність.

Внаслідок безпідставних звернень в правоохоронні органи ОСОБА_2 їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає в сильному душевному та психологічному болю, приниженні, почутті безпорадності перед зухвалими діями відповідача. Впродовж значного проміжку часу вона не може нормально спати ти вживати їжу, спілкуватися з родичами та жителями села. Крім того, вона понесла матеріальні витрати на придбання ліків на суму 2125,29 грн.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 21 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 21 лютого 2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася, що суд необґрунтовано та безпідставно у своєму рішенні дійшов висновків про те, що звернення відповідача до правоохоронних органів із заявами про вчинення нею злочинів та до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди були направлені не на розповсюдження завідомо неправдивої інформації, а на реалізацію передбачених конституційних прав на звернення до відповідних органів та до суду за захистом свого права, яке заявник вважав порушеним.

При цьому судом не враховано, що систематичні наклепи з боку відповідача та нічим не підтверджені офіційні звернення до правоохоронних органів, неправдиві звинувачення є неймовірно виснажливими моральними знущаннями над нею, що призводять до постійних фізичних і моральних страждань, адже така поведінка відповідача є моральним та психологічним тиском за борг матері відповідача ОСОБА_4, який вона категорично відмовляється повертати.

Суду під час розгляду справи було надано докази розповсюдження недостовірної негативної інформації, що носить характер наклепу у вигляді офіційного звернення до органів поліції про вчинення злочину позивачем, результати розгляду яких засвідчили про відсутність в її діях ознак кримінального правопорушення. Також надано докази про те, що в послідуючому відповідач звертався до суду з позовом до неї про стягнення моральної шкоди, і доводи відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Інформація, поширена відповідачем, за своїм змістом свідчила про конкретні факти і дії, що стосуються обставин вчинення нею протиправного діяння, яку вона вважає негативною, образливою і такою, що дійсно порушує честь, гідність та ділову репутацію. У контексті висловлювання, які застосовувалися відповідачем в заявах та зверненнях до правоохоронних органів, стали підставою для проведення перевірки її як підозрюваної особи у вчиненні злочинного діяння, що відповідно, при його недоведеності, принизило її честь, гідність чи ділову репутацію.

Крім того, в ході судового засідання не було проведено допит свідків, оскільки її представник вступив у змову з стороною відповідача та заявив для суду вимогу про залучення свідків на розсуд суду, хоча це була одна із вимог прохальної частини позову. Суд також не залучив відповідних спеціалістів, враховуючи її ступінь часткової глухоти, які б могли доносити певним чином інформацію, що озвучується судом.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого він вважає апеляційну скаргу безпідставною, необґрунтованою, спрямованою на введення в оману суду з метою збагачення, та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 лютого 2018 року законним, обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, таким, що не підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що звертаючись до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень та викладаючи в них певні обставини, а також до суду, відповідач не мав на меті принизити честь і гідність позивача, а лише бажав проведення органом державної влади перевірки певних фактів та вирішення в суді спору, а тому такі його звернення не можуть вважатися поширенням неправдивих відомостей. Звернення відповідача не носили публічний характер, не мало місце доведення інформації, що містилися у зверненнях до органів поліції та позові, до загального відома громадськості. У задоволенні вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди також відмовлено з підстав їх недоведеності.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно довідки Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації від 06 квітня 2017 року № 820, ОСОБА_2 дійсно має статус: «Мати-героїня», нагороджена орденом «Трудової Слави» № 527624 ІІІ ступеня від 18 лютого 1981 року, має довідку МСЕК КИО-І № 043422 від 05 березня 1998 року, з ІІ групою інвалідності по причині професійного захворювання, отримала статус «Дитина війни» з 2006 року, отримала посвідчення «Ветеран праці» АВ 481074 від 17 березня 1999 року, отримала посвідчення «Дружини померлого громадянина із числа потерпілих категорії 1, смерть якого повязана з Чорнобильською катастрофою» № 518291с, від 20 січня 2016 року (а. с. 7).

Згідно довідки КЗ Таращанської районної ради «Таращанський центр первинної медичної медико-санітарної допомоги» від 25 серпня 2016 року, ОСОБА_2 хворіє на ішемічну хворобу серця, кардіосклероз атеросклеротичний, стабільна стенокардія напруги ФК ІІ (а. с. 23).

Згідно довідки КЗ Таращанської районної ради «Таращанський центр первинної медичної медико-санітарної допомоги» від 30 січня 2017 року, ОСОБА_2 хворіє та знаходиться на «Д» обліку в сімейного лікаря з діагнозом: ішемічна хвороба серця, кардіосклероз атеросклеторичний, стабільна стенокардія напруги ФК ІІІ (а. с. 24).

Згідно довідки КЗ Таращанської районної ради «Таращанський центр первинної медичної медико-санітарної допомоги» від 07 березня 2017 року ОСОБА_2 дійсно хворіє, діагноз: ішемічна хвороба серця, атеросклеторичний кардіосклероз з гіпертензією, хронічна серцева недостатність ІІ а, остеоартрит суглобів кінцівок, хвора регулярно спостерігається сімейним лікарем, приймає підтримуюче лікування (а. с. 25).

Згідно довідки поліклініки Таращанської центральної районної лікарні від 10 березня 2017 року № 28, ОСОБА_2 перебуває на «Д» обліку у ЛОР-лікаря з 2011 року та згідно з обстеженням від 10 серпня 2016 року має діагноз: хронічна двобічна змішана приглухуватість ІV ступеня справа, зліва глухота (а. с. 26).

Згідно медичної довідки від 04 квітня 2017 року № 386, ОСОБА_2 дійсно знаходилася на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні ЦРЛ з 15 по 23 березня 2017 року, діагноз: ішемічна хвороба серця, стенокардія ІІ ФК, атеросклеротичний кардіосклероз суглобів кінцівок (а. с. 27).

Згідно медичної довідки від 06 червня 2017 року, ОСОБА_2 дійсно хворіє, діагноз кризовий перебіг ішемічної хвороби серця, кардіосклероз атеросклеротичний, стенокардія напруги ФК ІІ, СН ІІ А ст., гіпертензивна енцефалопатія ХПМК (а. с. 49).

В матеріалах справи наявні фіскальні чеки з аптек на придбання лікарських засобів за 16 23 березня 2017 року на загальну суму 2125,29 грн. (а. с. 30 35).

Постановою слідчого відділення Таращанського районного відділу ГУ МВС України в Київській області від 04 березня 2013 року закрито у звязку із відсутністю кримінального правопорушення кримінальне провадження за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 січня 2013 року, за заявою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо примушування ОСОБА_2 до виконання цивільно-правових зобовязань ОСОБА_4 шляхом тиску, погроз застосування насильства та пошкодження майна. При цьому встановлено, що під час укладання договору позики від 01 лютого 2007 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5, та в подальшому 26 жовтня 2009 року під час написання розписки ОСОБА_4 з боку ОСОБА_2 погроз та незаконних вимог не надходило та договір було укладено з дотриманням норм цивільного законодавства. Тому в даному випадку в діях ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 189 КК України (вимагання), також в діях ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 212 КК України щодо ухилення від сплати податків з доходів від здачі в оренду житла, оскільки квартира не належить ОСОБА_2, а ОСОБА_6 та в квартирі проживають близькі родичі ОСОБА_6, які орендної плати останньому не платять (а. с. 20 21).

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 15 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Суди прийшли до висновку, що викладаючи в заяві до прокурора певні обставини, відповідачі не мали на меті принизити честь і гідність позивача, а прагнули лише перевірки органом державної влади певних фактів, а тому такі звернення не можуть вважатися поширенням неправдивих відомостей, на які посилається позивач як на обґрунтування своїх позовних вимог (а. с. 62 67).

26 січня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Таращанського відділення Миронівського ВП ГУ НП України в Київській області із заявою, в якій просив внести відомості до Єдиного державного реєстру кримінальних проваджень щодо ОСОБА_2 за вчинення шахрайських дій, розпочати досудове розслідування за вчинення ОСОБА_2 шахрайських дій, які мають ознаки злочину, та притягнути ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності. Посилався на те, що взявши чеки у аптеці, при цьому не купуючи самих ліків, та намагаючись видати проходження лікування для проходження МСЕК за лікування, нібито спричинене діями ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_2 шахрайськими діями при цьому ввівши в оману суд, намагалася отримати рішення суду, що в свою чергу могло заподіяти значних матеріальних збитків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 14).

30 січня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Білоцерківського відділення поліції ГУ НП України в Київській області із заявою про вчинення злочину із аналогічними вимогами та підставами звернення (а. с. 15).

З такою ж заявою ОСОБА_3 звернувся до Таращанського відділення Миронівського ВП ГУ НП України в Київській області 02 червня 2017 року (а. с. 48).

07 лютого 2017 року старшим дільничим офіцером поліції Таращанського ВП Миронівського відділу ГУНП в Київській області складено висновок про результати розгляду звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_2, згідно якого в даному зверненні відсутні ознаки кримінального правопорушення, перевірку за зверненням ОСОБА_3 та заявою ОСОБА_2, яка надійшла під час перевірки, визнано закінченою (а. с. 17 18).

09 червня 2017 року інспектором з дорожнього нагляду Таращанського ВП Миронівського ВП ГУНП в Київській області складено висновок про результати розгляду звернення ОСОБА_3 02 червня 2017 року, згідно якого в даному зверненні відсутні ознаки кримінального правопорушення, перевірку визнано закінченою (а. с. 58 60).

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 09 квітня 2010 року його мати ОСОБА_4 подарувала йому та ОСОБА_7 в рівних частках житловий будинок за адресою м. Тараща, провулок Дільничий 4, і 16 квітня 2010 року проведено державну реєстрацію права власності. Проте в 2011 році ОСОБА_2 подала до Таращанського районного суду Київської області позовну заяву до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування від 09 квітня 2010 року, і в задоволенні цього позову їй було відмовлено. В 2015 році ОСОБА_2 подала ще один позов до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про визнання фіктивним та недійсним договору дарування від 09 квітня 2010 року, в задоволенні якого їй також відмовлено. Вказує, що в звязку із безпідставними, необґрунтованими позовами відповідача він був змушений приймати участь в неодноразових судових засіданнях, що в свою чергу відобразилося на погіршенні його психологічно-емоційного стану, завдало душевних хвилювань. Також вказує, що в судових засіданнях ОСОБА_2 вдавалася до принизливих висловлювань, які супроводжувалися нецензурними висловлюваннями в адресу ОСОБА_3, називаючи його «злодієм», «брехуном» тощо, що також завдавало йому моральних страждань. На підставі вищевикладеного просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 5000 грн. відшкодування моральної шкоди та судовий збір (а. с. 8 10).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2017 року ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди. Суд виходив із того, що звернення до суду не є протиправною дією, а участь в судових засіданнях це право особи, а не її обовязок (а. с. 11 13).

Згідно довідки-характеристики виконавчого комітету Крутогорбівської сільської ради від 03 травня 2017 року № 210, ОСОБА_2 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає постійно в с. Круті Горби, пенсіонерка. Постійно працювала в колгоспі «1 Травня» дояркою, за особисті досягнення в роботі неодноразово нагороджувалася грамотами та порядками, нагороджена медалями за успіхи в роботі та орденом Трудової слави ІІІ ступеня, ветеран праці, була неодноразово на Дошці пошани в районі, занесена на Дошку пошани с. Круті Горби, мати-героїня, виховала пять дітей. Бере активну участь у суспільному житті села, постійно допомагає односельчанам у їх справах, відстоює їхні інтереси, сприяє вирішенню проблем громади (а. с. 36).

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 32 Конституції України гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї.

Згідно із ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Стаття 34 Конституції України кожному гарантує також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з розясненнями п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у випадку, коли особа звертається до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою предявленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції встановив, що відповідач при подачі заяв на дії позивача до правоохоронних органів та позову до суду реалізував надане йому Конституцією України та законами України право на звернення з метою захисту своїх прав, які він вважав порушеними діями позивача, а тому висновок суду про те, що висловлювання у цих зверненнях не є поширенням недостовірної інформації, є обґрунтованим.

При цьому доводи апеляційної скарги щодо систематичності звернень відповідача із такими заявами висновків суду не спростовують, оскільки право особи на звернення законом кількісно не обмежене.

Доводи апеляційної скарги про те, що суду під час розгляду справи було надано докази розповсюдження недостовірної негативної інформації, що носить характер наклепу, у вигляді офіційного звернення до правоохоронних органів та суду, і що судом взагалі не враховано характеру висловлювань відповідача, зводяться лише до переоцінки доказів та до незгоди з висновком суду першої інстанції.

Оскільки судом не встановлено під час розгляду справи порушення прав позивача з боку відповідача, ним обґрунтовано відмовлено в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини

Враховуючи, що позивачем не доведено причинно-наслідкового звязку настання наявних у неї захворювань та необхідності їх лікування з діями відповідача по зверненню до органів поліції та суду, суд першої інстанції відмовив в задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди, із чим погоджується апеляційний суд і що доводами апеляційної скарги не спростовано.

Спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, доводи апеляційної скарги, що судом не було проведено допит свідків та з урахуванням фізичних вад позивача не забезпечено донесення до її відома інформації, що озвучується судом, шляхом залучення відповідних спеціалістів, для забезпечення відповідних технічних умов для належного розгляду справи.

Так, в підготовчому судовому засіданні 29 січня 2018 року судом зясовано, чи підтримує ОСОБА_2 своє клопотання про допит свідків, і остання відмовилася від нього, що вбачається як із протоколу судового засідання, зауваження на який позивачем не подавалось, так і із технічного запису. Крім того, виходячи із дослідженого апеляційним судом технічного запису, а також під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_2 нормально сприймала репліки суду та надавала на них відповіді, клопотань про залучення до участі в справі перекладача в звязку із наявністю у неї порушень слуху не заявляла.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин доводи позивача в апеляційній скарзі щодо порушення її процесуальних прав є безпідставними та перекручують фактичні обставини розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Сушко Л.П.

ОСОБА_9