Дата документу 14.05.2018
Справа № 334/4740/16-ц
Провадження № 2/334/260/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Ісакова Д.О.

за участю секретаря судового засідання Адаменко К.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про поділ майна придбаного у шлюбі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про поділ майна придбаного у шлюбі, в якому просила визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26.01.2013 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі, а саме 07.10.2013 року подружжям придбано 1/2 частину квартири за адресою: м. Запоріжжя, вул. Бородінська, буд. 3. кв. 58. Позивач вказує, що спірне майно придбане за спільні кошти, однак право власності зареєстроване лише на Відповідача, згідно договору купівлі-продажу спірної квартири відповідач укладав договір з письмової згоди дружини, тобто позивача.

У добровільному порядку сторони не можуть вирішити питання про поділ майна придбаного у шлюбі, отже позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні представник позивача посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та доданих заявах позов підтримала, просила його задоволнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні. Вказали, що спірну квартиру було придбано на кошти третьої особи, тобто матері ОСОБА_2, які вона позичила у знайомих. Позивач до придбання квартири за адресою: м. Запоріжжя вул. Бородінська буд. 3. кв. 58 ніякого відношення не має.

Третя особа в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та достовірність доказів, сприяючи всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 26.01.2013 року Міським відділом РАЦС реєстраційної служби Запорізького МУЮ було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6. Після укладення якого ОСОБА_7 змінила прізвище на «Володіна».

07.10.2013 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8

Згідно договору, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали в рівних частинах по 1/2 частці вказаної квартири.

Згідно Пункту 5.1. вищезазначеного договору, він укладений за письмовою згодою дружини покупця- Володіної (ОСОБА_6) Г.В.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 19.10.2015 року по справі № 334/11559/14-ц шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 03.01.2015 року.

10 березня 2016 року позивач змінила своє прізвище на дошлюбне ОСОБА_6 та імя на ОСОБА_5.

Згідно ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно роз'яснень у п. 23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідност. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Окрім цього, відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч. З та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В сімейних правовідносинах при поділі спільного майна подружжя передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності

подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію) (див. наприклад постанова Верховного Суду від 7 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц, постанова Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17.

Враховуючи особливості даних правовідносин і загальні стандарти доказування на позивача покладається обовязок довести наявність підстав для поділу спірного майна, при цьому, відповідач має зустрічний обовязок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що придбання спірного майна відбулося у період перебування подружжя у шлюбі. Надання коштів матірю відповідача, про що стверджує відповідач, не підтверджується жодним належним доказом. Теоретичні припущення купівлі спірної частки квартири за кошти трєтьої особи не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У разі надання коштів на придбання спірного майна матірю відповідача, трєтя особа не була позбавлений можливості укласти договір купівлі продажу виключно на себе. Навіть у разі надання коштів матірю відповідача, свідчить про те, що такі кошти могли надаватись в інтересах сім'ї, тобто дане майно є спільним майном подружжя. Однак, згідно п. 5 договіру купівлі-продажу квартири, вищезазначений договір на купівлю 1/2 частину квартири укладено Відповідачем з письмової згоди дружини Позивача.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи вищевикладене, виходячи з доказів, досліджених під час розгляду справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що Ѕ спірної квартири є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2, а тому позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/4 частину цієї квартири підлягають до задоволення.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 870 гривень 00 копійок.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст.60, 63, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368, 370 Цивільного кодексу України, ст. ст.2, 10, 49, 76, 77- 81, 89, 141, 209, 210, 223, 247, 265, 282, 284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про поділ майна придбаного у шлюбі задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5 (ІПН: НОМЕР_1) право власності на 1/4 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2), на користь ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1), судовий збір у розмірі 870 (вісімсот сімдесят) грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ісаков Д. О.