Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

08 травня 2018 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., за участю секретаря судового засідання Мереуци М.А., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживача, в якому просив суд визнати недійсним договір № 3214 фінансового лізингу, укладений 26.10.2017 року, та стягнути з відповідача на його користь сплачені ним за вказаним договором грошові кошти у сумі 25 000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що 26.10.2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна», з метою набуття позивачем права власності на автомобіль для особистих потреб, було укладено договір № 3214 фінансового лізингу. Після укладання договору позивач зрозумів, що вказаний договір не містить відомостей про предмет лізингу, а вартість транспортного засобу у договорі зазначено вища, ніж та, на яку розраховував позивач. При підписанні договору представником відповідача не було розяснено призначення платежу в сумі 24 225 грн., що дорівнює 10 % вартості автомобіля, який виявився комісією за організацію договору, тобто винагородою лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Проте, позивач на момент укладання договору вважав, що це часткова сплата вартості транспортного засобу, оскільки так йому було розяснено представником відповідача, що свідчить про введення позивача в оману з боку відповідача.

Крім того, у договір внесено несправедливі умови, оскільки у договорі, який укладено між сторонами виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця в разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положенням ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодвця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

До того ж, в договорі відсутні відомості про предмет лізингу, про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Також у позові позивач зазначає, що оспорюваний ним договір всупереч положенням цивільного законодавства не був нотаріально посвідчений, а тому в силу ст.. 220 ЦК України є нікчемним.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив визнати договір фінансового лізингу № 3214 від 26.10.2017 року недійсним, стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором кошти у сумі 25 000 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Представник відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзиву та будь-яких заяв до суду не подавав, а тому на підставі статей 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі представника відповідача за письмовою згодою позивача.

У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

За таких обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

26.10.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЄВРОКАР Україна» укладено договір № 3214 фінансового лізингу, за умовами п. 1.1. якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Специфікації (додатку № 2 Договору). При цьому, п. 1.1. договору всупереч вказаної вказівки жодної інформації про предмет лізингу, а саме, щодо його марки, комплектації/модифікації, обєму/типу двигуна, типу КПП, приводу, не містить.

Згідно з пунктами 1.2., 1.3. Договору вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору визначається у договорі та додатку № 1. Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу а умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства.

Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати на рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

Як зазначено у п. 1.8. оспорюваного позивачем договору, сторони погодили укласти даний Договір у простій письмовій формі з дотриманням всіх його істотних умов. Сторони підтверджують, що обраний предмет лізингу на момент укладання договору відсутній у Лізингодавця, який буде набути Лізингодавцем після виконання Лізингоодержувачем умов передбачених п. 1.7. та п. 4.1. даного Договору.

Відносини, що виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України від 16 грудня 1997 року «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, зокрема те, що оспорюваний позивачем договір фінансового лізингу було укладено між юридичною та фізичною особою, що потребувало нотаріального посвідчення укладеного договору, якої не було дотримано сторонами, урахувавши наведені вище норми матеріального права, суд доходить до висновку, що в силу ст.. 220 ЦК України укладений між сторонами договір фінансового лізингу від 26.10.2017 року № 3214 є нікчемним.

На підтвердження висновків суду щодо необхідності нотаріального посвідчення спірного договору лізингу свідчить також п. 3.12 Наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», відповідно до якого договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України "Про фінансовий лізинг".

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Так, згідно із частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 на виконання умов договору фінансового лізингу здійснив платіж на користь ТОВ «Єврокар Україна» у розмірі 25 000,00 грн. з призначенням платежу: авансовий платіж згідно договору № 3214 від 26.10.2017 року, що підтверджується квитанцією від 26.10.2017 року (а.с.22).

Приймаючи до уваги, те, що судом встановлено обставини, що мають наслідком визнання договору № 3214 фінансового лізингу, укладеного 26.10.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» нікчемним, суд в силу статті 216 ЦК України вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останнім коштів у розмірі 25 000,00 грн.

Крім того, в ході судового розгляду справи знайшли своє підтвердження і доводи позивача щодо невідповідності договору вимогам Закону України та вимогам актів цивільного законодавства, які регулюють правовідносини щодо укладання договору фінансового лізингу.

Згідно з частиною 1 статті 807 Цивільного кодексу України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 6 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Тобто, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 Цивільного кодексу України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Розділом 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.14 Договору щодо лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Водночас, споживач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Пунктом 12.1 Договору передбачено, що лізингоодержувач, який не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір за власним бажанням, письмово повідомивши лізингодавця. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу, а 20% лізингодавець утримує в вигляді штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Крім того, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (марка, рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є істотними умовами договору фінансового лізингу.

Згідно з частинами 5,6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Враховуючи те, що в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (марка, рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), та його ціна, виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які регламентовані Законом України «Про фінансовий лізинг» та нормами ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що оспорюваний договір не відповідає вимогам частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» та нормам ЦК України про лізинг, що могло би бути наслідком визнання договору недійним.

Разом з тим, оскільки судом встановлено, що договір фінансового лізингу є нікчемним в силу закону, внаслідок недодержання вимог щодо його нотаріального посвідчення, підстав для визнання його ще і недійсним суд не вбачає.

З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню шляхом застосування наслідків недійсності нікчемного правочину у виді стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів сплачених ОСОБА_1 грошових коштів за договором у день його підписання у розмірі 25 000,00 грн., а в задоволенні позову в частині визнання договору недійсним слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (02093, адреса: м. Київ, вул. Бориспільська, 26-б, кімн. 32-Б, ) на користь ОСОБА_1, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: м. Запоріжжя, вул. Рекордна, 39, кімн. 131, 132) 25 000, 00 (двадцять пять тисяч) грн., сплачених за договором № 3214 фінансового лізингу від 26.10.2017 року.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору фінансового лізингу недійсним відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне рішення суду складено 10.05.2018 року.

Суддя: Н.І. Рибалко