Провадження № 2/127/8/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2018 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідачки ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири та заповіту,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири та заповіту. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_6, 04.11.2005 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті заповіла своїй дочці ОСОБА_4 все своє майно.

В серпні 2016 року стан здоров'я ОСОБА_6 значно погіршився, через що 27.08.2016 року її було госпіталізовано до відділення «Хоспіс»(м. Вінниця. вул. Маяковського, 138). Дізнавшись про хворобу матері, 09.09.2016 року ОСОБА_4 прибула із - за кордону до Вінниці. Лікарі відмовили ОСОБА_4 у наданні інформації щодо діагнозу її матері та медичних препаратів, які використовуються у її лікуванні. Лише один з працівників лікарні натякнув, що у ОСОБА_6 має місце ракове захворювання і їй вводять сильні знеболювальні. З лікарні ОСОБА_4 прибула до місця проживання своєї матері за адресою: АДРЕСА_1, де виявила, що вхідні двері квартири замінені і відповідно замінені замки дверей. До ОСОБА_4 підійшла сусідка ОСОБА_5, яка проживає поверхом нижче та повідомила, що квартира уже належить їй та надала ксерокопію договору дарування квартири від 30.08.2016 року.

Відповідно до умов договору дарування квартири від 30.08.2016 року ОСОБА_6 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_5 прийняла у дарунок квартиру АДРЕСА_1. На запитання ОСОБА_4 де майно та грошові кошти, які знаходились у квартирі, ОСОБА_5 повідомила, що ОСОБА_6 30.08.2016 року склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, речі домашнього користування та вжитку, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_5 З цього приводу ОСОБА_4 спілкувалась з матір'ю, яка запевнила її, що після смерті все її майно належатиме їй, тобто ОСОБА_4, жодних інших заповітів вона не складала, нерухомості не відчужувала. На конкретне запитання щодо договору дарування квартири та заповіту на ім'я сусідки ОСОБА_5 мати категорично стверджувала, що такого не пам'ятає і такого бути не могло, тому що вона - її дочка є єдиною спадкоємицею. З часу загострення хвороби та поміщення ОСОБА_6 до відділення «Хоспіс» вона дуже дивно себе поводила, не впізнавала своїх рідних, зокрема свого молодшого брата, висловлювала незрозумілі думки. Така поведінка ОСОБА_6 зумовлена хворобою та дією медичних препаратів, що використовувалися під час лікування.

Викладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_6 в момент вчинення зазначених правочинів перебувала у хворобливому стані та не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 20.09.2016 року.

Просила суд визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 30.08.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курбатовою С.П. зареєстрований в реєстрі за № 1793. Визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 30.08.2016 року та посвідчений Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курбатовою С.П. зареєстрованого в реєстрі за № 1792. Стягнути з ОСОБА_5 понесені судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав за обставин викладених в справі, просив суд позов задовольнити.

Представники відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожна окремо, позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

04.11.2005 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті заповіла своїй дочці ОСОБА_4 все своє майно (а.с.11).

Відповідно до умов договору дарування квартири від 30.08.2016 року ОСОБА_6 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_5 прийняла у дарунок квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12).

30.08.2016 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, речі домашнього користування та вжитку, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_5(а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 20.09.2016 року (а.с.18).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8, брат померлої ОСОБА_6 суду повідомив, що донька його сестри була за кордоном в Тунісі, але вона постійно допомагала матері, телефонувала. Сестра не хотіла до неї переїжджати, щоб не заважати. Потім сестра захворіла, лікувалась в лікарні на «Вишенці», в хоспісі. Коли вона була в лікарні, була в задовільному стані. Він приходив до неї, вона просила купити ковбаси, сплатити за телефон, принести з дому халат та гроші, деякі речі. Коли він прийшов до її квартири, то не міг відчинити двері, вирішив, що зламаний замок. Пішов знову до сестри, повідомив її про це, 15.08.2016 року прийшовши до сестри, вона була в нормальному стані, сказала, що її сусідка ОСОБА_2 допомагає їй, приносить їсти, підліковує. Потім коли приходив десь 20.08.2016 року, сестра вже була якась дивна, не впізнавала, говорила якусь нісенітницю. 23-24.08.2016 року також не впізнала. Коли запитав головного лікаря про її діагноз, той нічого не сказав, сказав, що його просили не говорити. Він повідомив доньку про стан матері, та приїхала 09.09.2016 року. Вони ходили з донькою до лікарні, потім до квартири та знову не змогли відчинити двері. Прийшла сусідка ОСОБА_2, позвала ОСОБА_4 (ОСОБА_4) до себе і сказала, що ОСОБА_6 подарувала їй квартиру, показала документ. На його думку сестра не могла добровільно віддати свої кошти та квартиру сусідці, у неї з донькою були добрі відносини.

Свідок ОСОБА_9, колишній чоловік ОСОБА_6, батько ОСОБА_4, суду показав, що вони з ОСОБА_6 були розлучені і 19 років жили окремо. Донька постійно передавала гроші ОСОБА_6, остання неодноразово їздила до неї в Туніс. Йому донька не допомагала, оскільки він не потребував допомоги. Потім ОСОБА_6 захворіла. Коли донька приїхала, то сусідка не впустила її в квартиру, замінила двері. Вважає, що сусідка шахрайка. ОСОБА_6 була в дуже добрих відносинах з донькою та онуком. Онук спілкувався з ОСОБА_6 по телефону, у них були гарні відносини. Розмови про те, що вона має комусь подарувати своє майно у них не було.

Свідок ОСОБА_10, сусідка ОСОБА_6, суду показала, що ОСОБА_6 рідко виходила з дому, тільки при необхідності. Коли їздила до доньки, то залишала у неї ключі. В серпні побачила, як зять ОСОБА_2 ремонтував двері квартири ОСОБА_6, потім неодноразово бачила, як ОСОБА_2 виходила з квартири ОСОБА_6 і зачиняла двері. Приблизно 23.08.2016 року від сусідів дізналась, що ОСОБА_2 оформила ОСОБА_6 в будинок для пристарілих, тоді пішла в міліцію написала заяву, щоб її знайшли, повідомила її брата, колишнього чоловіка. ОСОБА_2 у дворі всім розповідала, що наробляється біля ОСОБА_6, возила їй їсти, казала, що дзвонила дочка ОСОБА_6 і повідомила, що не приїде та щоб ОСОБА_2 доглядала ОСОБА_6 Потім у вересні 2016 року приїхала донька ОСОБА_6 - ОСОБА_4, якій ОСОБА_2 сказала, що це вже не її квартира, а квартира доньки ОСОБА_2 Донька ОСОБА_6 ходила до матері в лікарню і розповідала їй, що мати в «неадекватному стані», агресивна, не впізнала її.

Свідок ОСОБА_11, сусідка ОСОБА_6, суду показала, що знала ОСОБА_6 з 2003 року. Коли від сусідки ОСОБА_2 дізналась, що ОСОБА_6 в лікарні, то 14.08.2016 року поїхала її провідати на Старе місто в хоспіс. Коли спілкувалася із ОСОБА_6, остання говорила, що прихворіла. Говорила їй, що потрібно, щоб донька приїхала, забрала її, але ОСОБА_6 була проти. ОСОБА_11 звернулась до лікаря стосовно лікування, взяла знімки ОСОБА_6, понесла їх в лікарню. ОСОБА_2 телефонувала до неї, говорила, що вони займаються ОСОБА_6, доглядають її, «а ти не влазь». Крім цього, ОСОБА_2 сказала їй, що в ОСОБА_6 немає дітей, але вона з сусідкою ОСОБА_10 почали шукати її доньку та брата. Коли вона бачила ОСОБА_6 в хоспісі 16.08.2016 року та була в нормальному стані, ходила, провела її, вона погано відгукувалась про ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_12, яка працює медсестрою, повідомила, що ОСОБА_6 вона знала з 2013 році, оскільки остання перебувала на обліку стосовно бронхіту. В червні вона зробила рентген і її оформили в стаціонар де поставили діагноз: злоякісне новоутворення легень. Коли її виписали, то дали направлення в хоспіс, оскільки її не було кому доглядати. ОСОБА_6 була адекватною, розумною, нормальною жінкою.

Свідок ОСОБА_13, сусідка ОСОБА_6, суду розповіла, що ОСОБА_6 захворіла і приїхала в хоспіс. Відомо, що вона подарувала квартиру ОСОБА_2, оскільки та її доглядала. ОСОБА_6 була дуже розумною жінкою.

Свідок ОСОБА_14, сусідка ОСОБА_6, суду показала, що ОСОБА_2 допомагала ОСОБА_6, ходила в лікарню, купувала їй продукти. ОСОБА_6 була здоровою, ходячою, нормальною, впорядкованою жінкою.

Свідок ОСОБА_15, сусідка ОСОБА_5, суду показала, що ОСОБА_6 була товариською, спілкувалася з усіма сусідами, а більше всього з ОСОБА_2 Віталась, вона була врівноваженою, без психічних розладів. ОСОБА_2 здійснювала поховання ОСОБА_6, про це чула від сусідів.

Свідок ОСОБА_16, сусідка ОСОБА_6, суду показала, що зі слів ОСОБА_2 знала, що ОСОБА_6 хворіє і знаходиться в лікарні, вона була нормальною, впорядкованою.

Свідок ОСОБА_2 суду показала, що ОСОБА_5 є її донькою. ОСОБА_6 просила її ОСОБА_2 доглядати її та поховати, а за це вона оформить договір дарування на її доньку, оскільки та не має квартири, а також все, що є у квартирі. Коли ОСОБА_6 померла то вона поховала її, брат та донька відмовились від поховання, сказали, що це вже проблеми ОСОБА_2. ОСОБА_6 знала свій діагноз. Перебуваючи в хоспісі сказала, щоб прийшов нотаріус і сама власноручно написала заяву про те, щоб оформити договір дарування. Потім через 4 дні, 30.08.2016 року нотаріус прийшла знову і ОСОБА_6 власноручно підписала договір дарування.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї статті Цивільного кодексу України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 Цивільного кодексу України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено презумпцію психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» зазначено, що судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Відповідно до висновку №1 посмертної судово - психіатричної експертизи від 09.01.2018 року, під час укладення договору дарування квартири та складення заповіту, тобто 30.08.2016 року ОСОБА_6 на хронічне психічне захворювання не страждала, перебувала поза будь - яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, вона усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с.118-122).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири та заповіту задоволенню не підлягає, оскільки суд прийшов до висновку, що відчуження свого житла на підставі договору дарування ОСОБА_6 та складення останньою заповіту на все своє майно, речі домашнього користування та вжитку, що зберігаються в квартирі, було свідомим волевиявленням ОСОБА_6, об»єктивних і переконливих доказів зворотного позивачем не надано, а судом їх здобуто не було, а тому дані позовні вимоги не є доведеними.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 11-13, 81, 141, 265 ЦПК України, ст.15, 16, 203, 215, 225, 1233, 1234, 1248, 1257 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири та заповіту - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Зняти арешт з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована за ОСОБА_5, накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.10.2016р.

Рішення може бути оскаржене сторонами до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: