Справа №489/467/17 16.05.2018
Провадження №22-ц/784/753/18
Суддя суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 59 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року м.Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю:

позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

представника позивачів ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, поданою їх представником ОСОБА_5,

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2018 року, ухвалене о 10 год. 51 хв. під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду в м.Миколаєві, за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_7 з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, комунальне підприємство «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» про визнання права на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 предявили до ОСОБА_7 з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, яке перейменоване в ОСОБА_7 комунального майна Миколаївської міської ради, зазначений позов, який обґрунтовували наступним.

З 08 грудня 2005 року вони зареєстровані у кімнатах №№112 та 120-а гуртожитку по вул.Горького, 2-б (нині вул.ОСОБА_8) в м.Миколаєві.

06 вересня 2012 року вони звернулись до Комісії із розвязання проблемних питань забезпечення прав мешканців гуртожитків на житло із заявою про надання дозволу на приватизацію вищезазначених кімнат, за результатами розгляду якої їм надано згоду на приватизацію бажаних житлових приміщень без надання актів про проживання у гуртожитку.

Однак, зазначеного вони здійснити не змогли через незаконні дії працівника КП СКП «Гуртожиток», які встановлені вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2013 року.

У 2016 році позивачі повторно звернулися до відповідача з заявою про приватизацію кімнат.

Проте, отримали відмову через спірність проживання їх у вказаних кімнатах протягом пяти років, тому що судами розглядалися справи про визнання позивачів такими, що втратили право користування приміщеннями та скасування ордеру на спірні приміщення, виданого іншій особі.

Оскільки судовими рішення не встановлено факту непроживання їх у кімнатах гуртожитку, вони там проживають постійно, то на думку позивачів відмова їм у приватизації є неправомірною.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили визнати їх право на приватизацію житлових кімнат №№112 та 120-а гуртожитку по вул.Горького, 2-б в м. Миколаєві.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у приватизації бажаних житлових кімнат не внаслідок невизнання їх права як такого на приватизацію, а у звязку з відсутністю доказів необхідних для його реалізації.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачі через свого представника подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення їх позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивачі вказували, що відповідач не визнає їх права на приватизацію житлових кімнат, а тому суд повинен був розглянути справу по суті щодо визнання права на приватизацію.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 17 травня 2002 року зареєстровані у гуртожитку по вул.Горького, 2-б в м.Миколаєві.

08 грудня 2005 року вони були зареєстровані у кімнатах №№112 та 120-а по вул.Горького, 2 «б» в м. Миколаєві (а.с.7-9, 144).

06 вересня 2012 року вони звернулись до комісії з розгляду проблемних питань забезпечення прав мешканців гуртожитку на житло з заявою про надання дозволу на приватизацію вказаних кімнат (а.с.15).

Рішенням вищезазначеної комісії від 18 вересня 2012 року заява позивачів була задоволена. Під час прийняття рішення Комісією враховано характер роботи ОСОБА_3 (розїзний характер) та догляд за хворою матірю-інвалідом. Комісією надано згоду на приватизацію кімнат без надання актів про проживання у гуртожитку (а.с.17-18).

Відповідно до довідки ПАТ «Українська залізниця» від 16.05.2018 р. позивач ОСОБА_3 працює у пасажирському вагонному депо станції ОСОБА_9 провідником пасажирського вагону з 17 січня 2004 року та має розїзний характер роботи (а.с.161).

Мати ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи довічно (а.с.164, 165).

Однак, приватизацію здійснено не було через неправдиві відомості працівника КП СКП «Гуртожиток» щодо неможливості реалізації позивачами права на приватизацію без надання акту про фактичне проживання у гуртожитку, що встановлено вироком Ленінського районного суду м.Миколаєва від 06 грудня 2013 року (а.с.20-28).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 09 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 04 лютого 2014 року, позивачів було визнано такими, що втратили право користування спірними кімнатами у гуртожитку.

Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року вказані судові рішення скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

20 серпня 2014 року ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва позовна заява Виконкому Миколаївської міської ради до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування кімнатами у гуртожитку, була залишена без розгляду у звязку з поданням позивачем заяви про залишення позову без розгляду.

08 квітня 2014 року Виконкомом Миколаївської міської ради було надано ордер на заселення кімнати №120-а ОСОБА_9

Проте, рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 06 травня 2015 року ордер було визнано недійсним.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року ОСОБА_7 Державної міграційної служби у Миколаївській області зобовязано скасувати зняття з реєстрації місця проживання позивачів у кімнатах №№112 та 120-а по вул.Горького, 2-Б в м.Миколаєві (а.с.37-38).

12 липня 2016 року КП «СКП «Гуртожиток» складено довідку про склад сімї позивачів та акт обстеження займаного приміщення №741, відповідно до яких ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у кімнатах №№112 та 120-а по вул.Горького, 2-Б в м.Миколаєві з 08 грудня 2005 року. Однак фактично проживають з 01 травня 2016 року (а.с.14).

02 серпня 2016 року позивачі звернулися до відповідача з заявою про передачу у власність кімнат гуртожитку, додавши серед іншого довідки про відсутність у них у власності житла (а.с.141).

ОСОБА_7 з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 22 грудня 2016 року позивачів повідомлено, що за наслідками розгляду їх заяви про приватизацію вищезазначених житлових кімнат та наданого до неї акту СКП «Гуртожиток» про фактичне проживання їх у вказаних кімнатах з 01 травня 2016 року, тобто менше пяти років, передбачених Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», рішення про приватизацію у серпні 2016 року не було прийняте, про що заявникам було направлено листа від 23 серпня 2016 року №2046/10/01/08/16 (а.с.43).

Стаття 47 Конституції України визначає одним із конституційних прав громадян право на житло. Гарантією здійснення цього права є обов'язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Порядок та основи реалізації права на приватизацію визначаються законами.

Згідно з статтями 1, 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», в редакції на час звернення позивачів з заявою про приватизацію, сфера дії цього Закону поширюється на громадян, у тому числі військовослужбовців і працівників Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, осіб рядового і начальницького складу та працівників Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, рятувальників, поліцейських та працівників Національної поліції, а також членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

ОСОБА_10 не поширюється на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання у зв'язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв'язку з роботою (службою) за контрактом; осіб, які мешкають у гуртожитку без законних підстав (без офіційної реєстрації місця проживання); громадян, які проживають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов, або жила площа яких тимчасово заселена, або повернути колишнє жиле приміщення яким немає можливості; а також на осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз; на осіб, які проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на момент набрання чинності цим Законом.

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності.

Громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачам відмовлено у праві на приватизацію не через невизнання такого права, яке гарантується чинним законодавством, а через відсутність, на думку відповідача, доказів фактичного проживання в житлових приміщеннях необхідний для приватизації строк, а позовних вимог в цій частині дій відповідача ними не заявлено.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Позивачі вважають порушеним своє право на приватизацію. Відповідач його не визнав, оскільки рішення про приватизацію прийнято не було. А відтак суд повинен був розглянути позовні вимоги по суті, зробивши належний висновок щодо порушеного права позивача або щодо відсутності такого порушення.

Оскільки суд неповно зясував обставини справи, що мають значення для справи, його рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

Приймаючи до уваги, що відповідачем перепоною для здійснення права на приватизацію зазначено тільки відсутність пятирічного строку проживання позивачів у гуртожитку, колегія суддів розглядає наявність чи відсутність права на приватизацію тільки в цьому контексті.

Представлені сторонами доказами свідчать, що позивачі з 2002 року зареєстровані у гуртожитку по вул.Горького, 2-б у м.Миколаєві.

Рішення суду про визнання їх такими, що втратили право користування спірними приміщеннями гуртожитку, відсутнє.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, які також є мешканцями гуртожитку, підтвердили факт проживання позивачів у гуртожитку.

Свідок ОСОБА_13, яка є колегою позивача ОСОБА_3, пояснила, що у звязку з характером їх роботи, яка є розїзною, часто залишалася ночувати у позивача у гуртожитку, чим підтвердила факт її проживання у вказаному приміщенні.

За такого, у серпні 2016 року, коли позивачі звернулися з заявою про приватизацію, не було доведено факту проживання позивачів у гуртожитку менше пяти років, а отже у відповідача були відсутні підстави для відмови у приватизації з цієї причини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачі мають право на приватизацію кімнат №№112 та 120-а у гуртожитку по вул.Горького, 2-б в м.Миколаєві, а тому їх позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, подану їх представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 14 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право на приватизацію кімнат №№112 та 120-а у гуртожитку по вул.Горького, 2-б в м.Миколаєві.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В.Локтіонова

Судді С.Ю.Колосовський

ОСОБА_14

Повний текст постанови складено 17 травня 2018 року.