Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач -Коновалова В.А.
Провадження № 22ц/782/283/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 травня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Коротенка Є.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - Сєвєродонецька міська рада Луганської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені якої діє представник ОСОБА_4,

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2018 року ухваленого у складі судді Юзефовича І.О. в м. Сєвєродонецьку Луганської області,

за позовом ОСОБА_2 до Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, в обґрунтування якої зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

26 травня 1987 року ОСОБА_5 склала заповіт, за яким належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 заповідала своїм дочкам ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6.

У червні 2017р. позивач зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5, але 23 червня 2017 року нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з причини відсутності у заповіті застереження про виправлення.

Посилаючись на викладене, позивачка просилавизнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на жилий будинок відмовлено.

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до позовної заяви позивачем було надано копію свідоцтва про смерть сестри ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, тому підлягає застосуванню положення ст. 1276 ЦК України. Судом першої інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. Тому у відповідності до законодавства належна ОСОБА_6 частина спадщини повинна перейти до позивача.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, надавши пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник Сєвєродонецької міської ради в судове засідання не з'явився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що заповіт, який посвідчений 06 травня 1987 року Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою за № 3593, відповідно до якого ОСОБА_5 заповіла своїм дочкам ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в рівних частках житловий будинок з надвірними побудовами, розташований в АДРЕСА_1 не створює юридичних наслідків.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він суперечить нормам матеріального права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого 12 грудня 2016 року Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області(а.с.8).

Спадкові правовідносини, підставою виникнення яких стала смерть ОСОБА_5, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1233, ч. 2 ст. 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Статтею 1247 ЦК України встановлені вимоги до форми заповіту: письмова форма із зазначенням місця та часу його складання; особисте підписання заповідачем; нотаріальне посвідчення або посвідчення іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу, підлягає державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

За життя 26 травня 1987 року ОСОБА_5 склала заповіт, за яким належний їй на праві власності жилий будинок з надвірними прибудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 заповідала своїм дочкам ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в рівних частках.

Вказаний заповіт посвідчено державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Багдасарян Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 3593 (а.с.6)

Отже, за заповітом спадкоємцями призначено ОСОБА_2 та ОСОБА_6, які є доньками ОСОБА_5, що підтверджується копією посвідки про народження серія НОМЕР_3, виданої 28 березня 1941 року Єпіфанівською селищною радою Ворошиловградської області.

12 травня 1961 року ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4, виданого 12.05.1961 року Сєвєродонецьким міським бюро ЗАГС Луганської області, актовий запис №267, прізвище дружини після реєстрації одруження ОСОБА_2.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

16 травня 2017 року до Першої сєвєродонецької державної нотаріальної контори зверталася ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі поданої ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини заведено спадкову справу № 266/2017 щодо майна померлої ОСОБА_5.

Протягом строку встановленого для прийняття спадщини ОСОБА_2 із заявою про відкликання заяви про прийняття спадщини не зверталася.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що спадщину після смерті ОСОБА_5 у встановленому законом порядку прийняла її донька ОСОБА_2, що підтверджується копією спадкової справи № 266/2017.

Державний нотаріус Першої сєвєродонецької державної нотаріальної контори постановою від 23 червня 2017 року відмовив у здійсненні нотаріальної дії ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_5. При цьому нотаріус зазначив, що у заповіті, посвідченому 06.05.1987 року Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою за реєстром №3593, є виправлення без відповідної відмітки нотаріуса, про те, що було здійснено виправлення.

Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР (чинний на час складання заповіту) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

В пункті 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5 (чинної на час складання заповіту) передбачено, що дописки і виправлення повинні бути застережені державним нотаріусом перед підписом належних осіб (учасників угод та інших осіб, які підписали угоду, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення повинні бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене, можна було прочитати в первісному тексті.

Проаналізувавши форму та зміст заповіту, складеного ОСОБА_5, апеляційний суд вважає, що заповіт складений з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, а саме: складений у письмовій формі із зазначенням часу і місця його укладення, підписаний заповідачем ОСОБА_5 особисто, належним чином посвідчений державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріального контори Багдасарян Н.О., яким встановлено особу заповідача та перевірена його дієздатність, зареєстрований в реєстрі за № 3593.

Виправлення з «пер. Лесная» на «пер. Лесной», доповнення «госнотариусом», які містяться в тексті заповіту, без відповідної відмітки нотаріуса, як це передбачено у п. 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, є формальним порушенням і підстави, зазначені у частині першій статті 1257 ЦК України, для визнання такого заповіту нікчемним відсутні, з огляду на те, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 541 (чинний на час складання заповіту), так і вимогам ст. 1247 ЦК України (редакції на час виникнення спірних правовідносин), не стосується самого змісту особистого розпорядження заповідача і вільне волевиявлення заповідувача сторонами не оспорюється.

Судом встановлено, що до моменту відкриття спадщини, ІНФОРМАЦІЯ_3, померла сестра позивача - ОСОБА_6, що підтверджується, копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_5, виданого 31 жовтня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області.

Відповідно до повідомлення Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори №30/02-14/сс266/2017 від 30.01.2018 року, після померлої 29.10.2008 року ОСОБА_6 до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини або відмову від неї ніхто не звертався, спадкової справи не заведено.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно із частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Таким чином, якщо один із спадкоємців за заповітом помер до дня відкриття спадщини, то його частина вважається такою, що не охоплена заповітом, та право на спадкування цієї частки майна одержують спадкоємці за законом (статті 1261 - 1265 цього Кодексу).(право представлення).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року № 6-2946цс15.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що 1/2 частину будинку, яку спадкодавець заповідав сестрі позивача ОСОБА_6, яка померла до дня відкриття спадщини, є такою, що не охоплена заповітом, а тому право на спадкування цієї частки майна одержують спадкоємці за законом.

Як зазначалося вище, спадщину після смерті ОСОБА_5 у встановленому законом порядку прийняла тільки її донька ОСОБА_2, що підтверджується копією спадкової справи № 266/2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об'єктивуються у поданих доказах.

Звертаючись до суду з цим позовомпозивачка просила визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому, посилалась на те, що після смерті матері у встановлений законом строк вона зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак постановою державного нотаріуса Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори від 23 червня 2017 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що у заповіті, посвідченому 06.05.1987 року Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою за реєстром №3593, є виправлення без відповідної відмітки нотаріуса, про те, що було здійснено виправлення.

Отже, предметом позову є визнання за позивачем права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

За заповітом ОСОБА_5 заповідала Ѕ частку належного їй на праві власності житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2, то остання має право на спадкування Ѕ частини житлового будинку в порядку спадкування за заповітом.

Згідно свідоцтва про право власності, житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, оскільки позивач ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_5, враховуючи наявність заповіту від 26 травня 1987 року, яким ОСОБА_5 заповідала Ѕ частку належного їй на праві власності житлового будинку з надвірними прибудовами ОСОБА_2, тому є всі передбачені законом підстави для визнання за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину спадкового майна, а саме житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом.

Згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи позивач у встановленому законом порядку не звертався до суду із вимогами про визнання права власності в порядку спадкування за законом на жилий будинок з надвірними прибудовами.

Таким чином, у апеляційного суду не має правових підстав для з'ясування обставин для визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом на жилий будинок з надвірними прибудовами.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що до позовної заяви позивачем було надано копію свідоцтва про смерть сестри ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, тому підлягають застосуванню положення ст. 1276 ЦК України, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що спадкування за ч. 1 ст. 1276 ЦК України відбувається у разі коли спадкоємець за законом або за заповітом помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти (не подав заяву до нотаріальної контори або не проживав разом зі спадкоємцем), але шість місяців для прийняття спадщини ще не пройшли, то доля спадщини відходить до його спадкоємців за законом, або якщо він встиг скласти заповіт, то до його спадкоємців за заповітом.

До спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 1276 ЦК України не застосовуються, оскільки спадкоємець ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 до дня відкриття спадщини після померлої ОСОБА_5.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити по справі нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1.

Керуючись, ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 383,384 ЦПК України, Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на жилий будинок задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності у порядку спадкування за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 травня 2018 року.

Головуючий В.А.Коновалова

Судді: Є.В.Коротенко

Н.В.Стахова