Справа №490/2648/17 17.05.2018
Провадження №22-ц/784/669/18
Справа № 490/2648/17 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/ 784/669/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_3,

представників відповідачів - Головка А.В., Хіжниченко-Кім Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2018 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого виготовлено 20 лютого 2018 року, за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми міжнародного молодіжного туризму «Спутник» (ТОВ ФММТ «Спутник», Товариства з обмеженою відповідальністю «Рондо» (далі - ТОВ «Рондо») про захист прав споживача та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

23 березня 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з пізніше уточненим позовом до ТОВ ФММТ «Спутник» і ТОВ «Рондо» про захист прав споживачів, в якому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку майнові та моральні збитки у розмірі 47 620 грн., які складаються з вартості авіабілетів у розмірі - 7 620,00 грн., вартості сплаченого туру у розмірі 30 000,00 грн. та компенсації за моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Позивач зазначав, що 20 лютого 2017 року між ним та ТОВ ФММТ «Спутник» був укладений договір про надання посередницьких туристичних послуг (далі - Договір), відповідно з яким ТОВ ФММТ «Спутник» зобов'язалося замовити та організувати для нього вибраний ним тур «Натанія-Єрусалим, країна контрастів» з 21 по 28 лютого 2017 року. Того ж дня ним були сплачені ТОВ ФММТ «Спутник» кошти в обумовленому розмірі.

Відповідно до узгодженої у Договорі програми туру, 21 лютого 2017 року він вилетів із аеропорту Борисполю та прибув до аеропорту Бен-Гуріон (Ізраїль), де в складних умовах, без їжі і води, провів в залі очікування 16 годин та не отримавши передбачені Договором туристичні послуги був депортований з Ізраїлю» з міркувань попередження незаконної іміграції, про що йому було вручено рішення прикордонної служби.

Посилаючись на порушення відповідачами його прав споживача, а саме на те, що була прихована інформація, не роз'яснені ризики недопущення до в'їзду в Ізраїль, внаслідок яких, зобов'язання відповідачів щодо надання туристичних послуг є припиненим, просив суд стягнути з відповідачів кошти сплачені ним за ці послуги у розмірі 37 620 грн. та у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження невиконання або неналежного виконання відповідачами умов Договору від 20 лютого 2017 року про надання посередницьких туристичних послуг; завдання йому збитків та моральної шкоди в зв'язку з неправомірними діями відповідачів; наявності їх вини; причинного зв'язку між завданою шкодою та діями відповідачів, а тому підстави для стягнення збитків та моральної шкоди відсутні.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, а саме абз. 5 ч. 2 ст. 24, абз. 3 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про туризм» та ст. 607 ЦПК України, а також на те, що його зобов'язання за Договором щодо оплати туристичних послуг були ним виконанні 20 лютого 2017 року, у той час як зобов'язання відповідачів за вказаним Договором є припиненими, кошти, сплачені ним відповідачам за ці послуги, повинні бути йому повернуті.

Свої доводи скаржник мотивував тим, що відповідачі, з урахуванням пункту 1.1 Договору та положень ч. 2 ст. 24 та ч. 1 ст. 25 Закону України «Про туризм» до початку туру повинні були повідомити його про те, що законодавство країни Ізраїль передбачає підстави для відмови у перетину державного кордону та те, що з 2014 року існує практика безпідставного повернення до України прикордонною службою Ізраїлю, оскільки у разі завчасного отримання ним цієї інформації ним був би обраний іншій тур. Але відповідачі цього не зробили, отже допустили неправомірну бездіяльність.

На думку скаржника, оскільки відповідачі, порушуючи умови Договору та вказані норми законодавства, не повідомили його про привила та практику перетину державного кордону Ізраїлю, внаслідок чого у нього виникли збитки у вигляді витрачених коштів на неотриману туристичну послугу, просив суд рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ФММТ «Спутник» не погодилося з доводами скарги, посилаючись на те, що ТОВ ФММТ «Спутник», яке виступило в якості туристичного агента, від імені та за дорученням Туроператора - ТОВ «Рондо», реалізувало позивачу комплекс туристичних послуг, організованих та забезпечених туроператором. При цьому вся інформація про туристичний продукт, яка була надана ОСОБА_6, відповідно попередньо була сформована ТОВ «Рондо» згідно з вимогами, передбаченими ст.ст. 19-1 та 24 Закону України «Про туризм», зокрема така інформація містила достовірні відомості про умови Договору на туристичне обслуговування, з якою ОСОБА_6 ознайомився при підписанні договору на надання посередницьких туристичних послуг, що і було підтверджено ним під час розгляду справи у місцевому суді.

При цьому обов'язок надання ОСОБА_6 іншої інформації, зокрема поширювальної в Інтернет - мережі невизначеним колом осіб, яка не може вважатися офіційною та достовірною, ані законодавство, ані умови Договору про надання туристичних послуг не передбачають. Крім того, наведені ОСОБА_6 в апеляційній скарзі дані з Інтернет - мережі щодо відмов перетину кордону Ізраїлю, які не є достовірними та офіційними, стосуються 2014 року (а не періоду з 2014 року, як зазначає скаржник в апеляційній скарзі), тоді як туристичний продукт формувався у 2017 році. Також, не можна вважати достовірно встановленим факт безпідставності відмови туристам у перетині кордону, оскільки факти відмов не оцінювалися на предмет їх відповідності законодавству країни Ізраїль та чи стосувалися вказані відмови виключно туристів, а не осіб, які подорожують з іншими цілями.

ОСОБА_6 був не допущений на територію Ізраїлю та був депортований до України з міркування попередження незаконної міграції. Між тим, вказане рішення компетентних органів Ізраїлю ОСОБА_6 не оскаржувалося. З цього можна зробити висновок, що він допустив порушення певних норм законодавства Ізраїлю, через що йому було заборонено в'їзд до зазначеної країни та він погодився з вказаним рішенням.

Оскільки, ОСОБА_6 під час укладення Договору була надана вичерпна інформація стосовно подорожі до Ізраїлю, яка визначена ст. 19-1 Закону України «Про туризм», просило в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_6 відмовити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ТОВ «Рондо» доводи позивача не визнало, правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

За приписами ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, установлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним у повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою вважається діяльність виконавця послуг з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин укладений між споживачем і виконавцем.

Згідно зі ст. 20 Закону «Про туризм» за договором про туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, турагент) за встановлену договором плату зобов'язується забезпечити надання за замовленням іншої сторони (туриста) комплексу туристичних послуг (туристичний продукт).

За приписами ч. 8 ст. 20 Закону України «Про туризм» туроператор або турагент вправі відмовитися від виконання договору лише за умови повного відшкодування замовникові збитків, підтверджених у встановленому порядку та заподіяних внаслідок розірвання договору, крім випадку, коли це відбулося з вини туриста.

Агентські відносини регулюються главою 31 ГК України, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 297 ГК України за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов'язується надати послуги другій стороні (суб'єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб'єкта і за його рахунок. Агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов'язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами.

За змістом ч. ч. 1, 2, 10 ст. 20, ч. 2 ст. 30, ч. ч. 1, 2 ст. 32, ч. 1 ст. 33 Закону України від 15 вересня 1995 року «Про туризм», ч. 4 ст. 10 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів», ст. ст. 610 і 611, ч. 5 ст. 653, ч. 1 ст. 901 ЦК України майнову відповідальність несе суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, порушив умови договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику (туристу) завдано збитків.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-42цс13 від 3 липня 2013 року.

Відповідно до ст. 15 ЗУ "Про захист прав споживачів", споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

У разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. При цьому, ч. 9 цієї статті визначено, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Як вбачається із матеріалів справи, 20 лютого 2017 року між ОСОБА_6 (Турист) та ТОВ ФММТ «Спутник», який діяв від імені та за дорученням Туроператора "Рондо" (згідно агентської угоди № 461 від 13 червня 2012 року) був укладений договір на надання посередницьких туристичних послуг, за умовами якого останній прийняв на себе обов'язки на замовлення туру згідно програми та оплати в інтересах Туриста за рахунок наданих Туристом коштів комплексу туристичних послуг, що надаються Туроператором (а.с.6).

Відповідно до п. 1.1 Договору та п. 3.2.6 Агентської угоди ТОВ ФММТ «Спутник» надає туристу інформаційно-консультаційні послуги з організації туру, про обов'язки і права туриста, правилам поведінки в країні перебування, кліматичної та соціальній обстановці, правилам перетину кордону, умов страхування за маршрутом, вибраним туристом.

Згідно п. 2.6 Договору турист зобов'язаний дотримуватись чинного законодавства України щодо перетину Державного кордону України, а також митних та санітарних правил країни тимчасово перебування.

Крім того, в п. 1.5 Договору виписано, що ТОВ «Спутник» не відшкодовує туристу вартість путівки у разі, якщо турист знятий з маршруту за порушення прикордонних і митних правил.

Відповідно до п. 4.3.4 агентської угоди № 3461, туроператор не несе відповідальності, якщо рішенням влади чи відповідальних осіб Туристу відмовлено в можливості в'їзду чи виїзду, при цьому в п. 4.2.2 вказаної угоди передбачено, що штрафні санкції туриста складають 100% від вартості туру. Розділом 4 передбачені умови відповідальності сторін, які для туроператора та турагента становлять надання неповного пакету документів, що вимагає консульська установа країни для організації турпродукту, неправильне оформлення документів чи документи, що мають інформацію невірного змісту, несвоєчасні оплата рахунків, бронювання та замовлення послуг, а також ненадання туристам інформації про умови здійснення подорожі.

20 лютого 2017 року ОСОБА_6 сплатив ФММТ "Спутник" вартість авіаквитків у розмірі 7 620 грн. та 30 000 грн. - вартість туру, з яких 26 482 грн. того ж дня було перераховано ТОВ «Рондо» за туристичні послуги за тур ОСОБА_6 (а.с. 7-8, 36-37).

21 лютого 2017 року в аеропорту імені Бен Гуріона в Ізраїлі ОСОБА_6, вручено Рішення про заборону на в'їзд відповідно до Закону «Про в'їзд до Ізраїлю» 5712-1952 з міркувань попередження незаконної імміграції та депортовано з Ізраїлю найближчим авіарейсом (а.с. 9,10).

З огляду на встановлені районним судом обставини та надані докази, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про належне виконання умов Договору з боку відповідачів, які зібрали необхідний ОСОБА_6 пакет документів та виконали обов'язки за Договором, придбавши авіаквитки та вручивши останньому ваучери на проживання в готелях, медстраховку та Пам'ятку туристам (Ізраїль) (а.с. 9, 50, 59-62), в якій туристам, що вилітають до Ізраїлю, від фірми «Рондо» чітко зазначено, що безвізовий режим не є гарантією в'їзду до Ізраїлю, оскільки підсумкове рішення про це приймає імміграційний контроль Ізраїлю. Кожний громадянин України для того, щоб в'їхати в державу Ізраїль повинен буде підтвердити мету свого візиту, а також надані рекомендації щодо поводження з представниками служб при спілкуванні при допуску в Ізраїль.

Відповідно до положень ст. 19-1 Закону України «Про туризм», будь-яка інформація, надана туроператором (турагентом), повинна містити достовірні відомості про умови договору на туристичне обслуговування. Інформація про умови надання туристичних послуг, яку туроператор (турагент) поширює до укладення договору на туристичне обслуговування, має доводитися у доступній, наочній формі, бути розбірливою, зрозумілою та містити відомості, перелічені у ч. 2 цієї статті, проте про повідомлення саме цієї необхідної інформації позивач не заперечував.

Також судом правильно встановлено, що відповідачем до укладення договору на туристичне обслуговування виконані вимоги ч. 4 ст. 19-1 вказаного Закону та споживачеві туристичного продукту надана передбачена цим законом інформація про основні вимоги до оформлення в'їзних/виїзних документів (паспорт, дозвіл (віза) на в'їзд/виїзд до країни тимчасового перебування), у тому числі строк їх оформлення; туроператора (турагента), його місцезнаходження, його реквізити, керівника групи та засоби зв'язку з ним, час та місце проміжних зупинок і транспортних сполучень та категорію місця, яке споживач займатиме в певному виді транспортного засобу; види і тематику екскурсійного обслуговування, порядок здійснення зустрічей і проводів, супроводу туристів; назву, адресу та контактний телефон представництв туроператора або організації (організацій), уповноваженої туроператором на прийняття скарг і претензій туристів, а також адреси і телефони дипломатичних установ України у країні (місці) тимчасового перебування або місцевих служб, до яких можна звернутися у разі виникнення труднощів під час туристичної подорожі;) порядок забезпечення туроператором обов'язкового та/або добровільного страхування туристів.

Відповідно до положень ст. 20 ЗУ "Про туризм", туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, крім випадків, якщо: невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини туриста; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини третіх осіб, не пов'язаних з наданням послуг, зазначених у цьому договорі, та жодна із сторін про їх настання не знала і не могла знати заздалегідь; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося внаслідок настання форс-мажорних обставин або є результатом подій, які туроператор (турагент) та інші суб'єкти туристичної діяльності, які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту, не могли передбачити.

Таким чином, місцевим судом було зроблено обґрунтований висновок щодо того, що позивачем не надано доказів на підтвердження невиконання або неналежного виконання відповідачами ТОВ «Спутник» та ТОВ «Рондо» умов Договору від 20 лютого 2017 року на надання туристичних послуг, а також завдання ОСОБА_6 цими неправомірними діями збитків та моральної шкоди, наявності їх вини та причинного зв'язку між завданою позивачу шкодою та діями відповідачів.

Доводи апеляційної скарги щодо обов'язкового повідомлення позивача про те, що законодавство країни Ізраїль передбачає підстави для відмови у перетину державного кордону не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке.

По-перше, будь-якої офіційної інформації щодо заборони окремим особам перетинати державний кордон країни Ізраїлю не оприлюднювала ні країна Ізраїль, ні Україна. Наявність таких випадків з 2014 року, які були висвітлені в засобах масової інформації не є офіційною інформацією зазначених країн, а тому не може бути включена в офіційні документи, зокрема в договори щодо надання туристичних послуг.

По-третє, рішення про заборону на в'їзд відповідно до Закону «Про в'їзд до Ізраїлю» № 5712-1952 з міркувань попередження незаконної імміграції, у зв'язку з чим позивача було депортовано з країни Ізраїлю, носить персональний характер щодо конкретної особи, яка має намір перетинати кордон країни Ізраїлю, та приймається таке рішення після співбесіди з цією особою. За такого, можна зробити висновок, що заборона перетинати кордон країни є результатом змісту інформації, що повідомила особа, яка має намір відвідувати країну Ізраїль, у нашому випадку відмова у в'їзді на територію цієї країни є результатом співбесіди працівників прикордонної служби з позивачем.

Також не може бути взято до уваги твердження позивача про обов'язок відвідачів повернути отримані кошти на підставі ст. 607 ЦК України, яка передбачає припинення зобов'язання неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, з огляду на те, що неможливість виконання зобов'язання за Договором є наслідком поведінки іншої сторони, що стала підставою для заборони в'їзду до країни Ізраїлю.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках та порядку, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 18 травня 2018 року.