Справа № 698/166/18
Провадження № 2/698/173/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 р.

Катеринопільський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Баранова О.І.,

за участю секретаря Триліс Я.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження судовому засіданні в залі суду в селищі Катеринопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до з вищевказаним позовом в обґрунтування якого зазначила, що вони з відповідачем мають спільного сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Додатково зазначає, що відповідно до рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 08.04.2009 року у справі 2-63/2009 року, яке вступило в законну силу 20.04.2009 року з відповідача ОСОБА_2 на її користь стягуються аліменти на утримання сина у розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% встановленого законодавством України прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивачка просить стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання їх спільної дитини, які полягають у понесених нею затратах на відпочинок дитини за кордоном. Зокрема, позивач зазначає, що згідно договору про надання туристичних послуг від 01.02.2018 року № 275262 укладеного з ТОВ «Джоін апі», вона з родиною у складі 4 осіб, серед яких був їх спільний син ОСОБА_3 здійснила туристичну поїздку до Арабської Республіки Єгипет. Метою вказаної поїздки було забезпечення повноцінного відпочинку їх спільного з відповідачем сина ОСОБА_3, підвищення рівня світогляду дитини, покращення його фізичного, духовного та морального розвитку. Позивач зазначає, що згідно вище зазначеного договору витрати на оплату вказаної поїздки на 4 осіб склали 27264 грн.. Отже, позивач стверджує, що відповідач повинен оплатити 6816 грн., що складає 1/4 вартості путівки, оскільки, як на думку позивача, вказані витрати є додатковими.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справ. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 05.04.2018 року у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач 04.05.2018 року направив на адресу позивача (підтверджується фіксальним чеком від 04.05.2018 року № 509 Укрпошти) та суду відзив на позовну заяву. Згідно відзиву відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Свої заперечення мотивує тим, що витрати пов'язані з відпочинком дитини в Арабській Республіці Єгипет в розмірі 6813 грн., не відносяться до додаткових витрат в розумінні ст. 185 СК України. При цьому відповідач вважає, що позивачем не надано жодних медичних призначень-рекомендацій необхідності відпочинку дитини у визначеному позивачем місці відпочинку. Крім того, відсутні докази, що протягом відпочинку дитина отримувала відповідні знання з метою покращення її фізичного, духовного та морального розвитку. Також, позивачем не надано жодного належного доказу, щодо наявності необхідних санітарно-гігієнічних, оздоровчих, освітніх умов проведення відпочинку. Додатково відповідач надав довідку від 02.05.2018 року за № 15.13-51/198 видану Катеринопільським районним відділом ДВС з якої вбачається, відповідач сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в повному обсязі і заборгованість з сплати аліментів станом на 01.05.2018 року відсутня. (а.с. 23-25)

Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого (повторно) відділом державної реєстрації актів цивільного стану Соснівського району у м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області вбачається, що відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.(а.с.4)

З рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 08.04.2009 року у справі 2-63/2009 року, яке вступило в законну силу 20.04.2009 року вбачається, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача стягнено аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% встановленого законодавством України прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (а.с.7)

Як встановлено в судовому засіданні, син проживає разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні, відповідач проживає окремо і сплачує аліменти на утримання сина, що стверджується довідкою від 02.05.2018 року за № 15.13-51/198 виданою Катеринопільським районним відділом ДВС. (а.с.25)

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом ч. 8 ст. 7, ч. 2 ст. 150, ст. 180 СК України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Нормами ст. 18 Конвенції про захист прав дитини закріплено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При розгляді вимог про стягнення аліментів та додаткових витрат, кожна із позовних вимог повинна бути визначена окремо, як і суд їх повинен визначати в рішенні окремо, що цілковито відповідає позиції визначеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно зі ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або повністю.

Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і Закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору.

Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за № 3 звернув увагу на те, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі.

Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі.

Звертаючись до суду із вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину, позивач просить стягнути з відповідача витрати пов'язані з її поїздкою на відпочинок до Арабської Республіки Єгипет, не додавши, жодного доказу необхідності, саме такого відпочинку для розвитку здібностей дитини, лікування хвороби, або задоволення інших особливих потреб дитини.

Оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок досліджених доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову, оскільки судом не встановлено існування особливих обставин, визначених у ч. 1 ст. 185 СК України, які викликають необхідність понесення додаткових витрат на дитину.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 19, 48,76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини - відмовити

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий О.І. Баранов.