АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року м. Чернівці

справа № 725/702/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар: Скакун К.В.

за участю: ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2, заінтересованої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 березня 2018 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи - ОСОБА_3, Другий відділ Державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецької області про визнання неправомірними дій державного виконавця, головуючий у І-й інстанції - суддя Стоцька Л.А.

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Посилався на те, що постановою від 09 січня 2018 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №55495347 за виконавчим листом №725/5551/16ц, виданим Першотравневим районним судом м. Чернівці від 29 грудня 2017 року. Зазначену постанову отримано боржником 11 січня 2018 року.

Постановою від 09 січня 2018 року зобов'язано його, ОСОБА_1, виконати рішення суду протягом десяти робочих днів та усунути перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права власності нежитловою будівлею - магазином, що розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 76,9 кв.м., шляхом звільнення зазначеного приміщення від майна, що йому належить.

Після отримання вказаної постанови ним було подано державному виконавцю два клопотання, а саме: 1) про уточнення йому як боржнику, у яких саме приміщеннях у межах площі 76,9 кв.м. має відбутися виконання постанови

____________________________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/794/528/18 Доповідач: Литвинюк І.М.

Категорія: 5

державного виконавця та яким документом це передбачено; 2) про повернення виконавчого документу до суду, що його видав.

Проте, на його клопотання відповіді надано не було. Натомість, 06 лютого 2018 року ним було отримано постанову від 31 січня 2018 року про залучення працівників органів внутрішніх справ та вимогу від 31 січня 2018 року про зобов'язання стягувача забезпечити організацію примусового виконання рішення суду.

Вважає такі дії державного виконавця неправомірними, оскільки державним виконавцем не було повторно надіслано йому постанову з вимогою щодо примусового виконання рішення та не повідомлено про те, коли було проведено перевірку добровільного виконання рішення суду.

Також вказував на те, що жодних судових рішень, якими б було встановлено його обов'язок звільнити приміщення по АДРЕСА_1, визнання його таким, що втратив право користування цим приміщенням, немає.

Оскільки рішення суду у справі №725/5551/16-ц не передбачає застосування заходів примусового характеру та не містить обов'язку ОСОБА_1 передачі будь-якого майна на користь третіх осіб, державний виконавець повинен був повернути виконавчий лист, а тому просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Чабан Г.Ю. щодо призначення примусового виконання рішення суду.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 березня 2018 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану увалу та задовольнити його скаргу в повному обсязі та визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Другого ВДВС м. Чернівці щодо призначення примусового виконання рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що державним виконавцем не було надіслано повторно постанову із вимогою щодо примусового виконання рішення суду. Державним виконавцем не було проведено перевірку добровільного виконання рішення суду. Клопотання, які подані державному виконавцю, були проігноровані та на них відповідь ним не отримана. Відносно нього в рішенні суду відсутній обов'язок про звільнення приміщення по АДРЕСА_1 та визнання його таким, що втратив право користування цим приміщенням. Крім того, державний виконавець повинен був повернути виконавчий документ, оскільки рішення суду не передбачає застосування заходів примусового характеру.

На апеляційну скаргу ОСОБА_4 старшим держаним виконавцем Другого ВДВС м. Чернівці Чабан Г.Ю. подано відзив.

У відзиві державний виконавець зазначає, що 11 січня 2018 року ОСОБА_1 отримав постанову про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до цієї постанови йому було запропоновано добровільно виконати рішення суду протягом десяти робочих днів. Однак станом на 29 січня 2018 року державним виконавцем проведено перевірку добровільного виконання рішення суду та встановлено, що рішення не виконано, про що державним виконавцем складено акт. У ОСОБА_4 було достатньо часу для добровільного виконання рішення, а тому державним виконавцем прийнято рішення про примусове виконання рішення. Дії державного виконавця щодо призначення примусового виконання рішення суду є правомірними, такими, що вчинені в межах повноважень та у спосіб, передбачений ЗУ «Про виконавче провадження».

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції що дії державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби м.Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Чабан Г.Ю. є правомірними.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 20 грудня 2017 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 вересня 2017 року у справі №725/5551/16-ц було частково скасовано та частково змінено.

Усунуто перешкоди Підгорній Л.Є, у здійсненні права власності нежитлової будівлі - магазину, розташованому за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 76,9 кв.м. шляхом звільнення зазначеного приміщення від майна, що належить ОСОБА_1.

Зазначеною постановою суду встановлено, що ОСОБА_3 належить нежитлова будівля магазину по АДРЕСА_1, загальною площею 76,90 кв.м. ОСОБА_3 зверталася до Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області з приводу неправомірних дій ОСОБА_1, який не впускає її до належного їй приміщення.

29 грудня 2017 року Першотравневим районним судом м. Чернівці у справі №725/5551/16-ц видано виконавчий лист.

Також встановлено, що 04 січня 2018 року стягувачем ОСОБА_3 пред'явлено зазначений виконавчий лист до виконання.

На підставі вказаної заяви 09 січня 2018 року старшим державним виконавцем відкрито виконавче провадження №55495347 з примусового виконання виконавчого листа №725/5551/16-ц. Одночасно вказаною постановою було роз'яснено боржнику ОСОБА_1 його обов'язок виконати рішення суду протягом десяти робочих днів.

Постанову про відкриття виконавчого провадження від 09 січня 2018 року отримано ОСОБА_1 11 січня 2018 року. В ній зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом десяти робочих днів.

Як вбачається з акту державного виконавця від 29 січня 2018 року, рішення суду в добровільному порядку не виконано.

31 січня 2018 року державним виконавцем направлено ОСОБА_1, вимогу про те, що 07 лютого 2018 року о 15:00 відбудеться примусове виконання рішення суду, а саме, виконавчого листа №725/5551/16-ц від 29 грудня 2017 року.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов'язковість судового рішення.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (Стаття 3 Закону).

Перелік заходів примусового виконання наведено у ст. 10 вказаного Закону, згідно з п. 5 якої цей перелік не є вичерпним.

Згідно з ч.1 ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону визначено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі є актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.

Згідно зі ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.3, п.18 постанови №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв'язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Проаналізувавши викладене, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 є правильним, оскільки скаржником не доведено обставини, які мають значення для справи і на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Вищенаведеним спростовуються посилання в апеляційній скарзі на те, що державним виконавцем не було проведено перевірку добровільного виконання рішення суду.

Також безпідставними є аргументи апелянта про те, що державним виконавцем були проігноровані заявлені клопотання та на них відповідь ним не отримана, оскільки в матеріалах справи міститься відповідь на клопотання від 24 січня 2018 року (а.с. 55), в якій зазначено, що відповідно до виконавчого документу необхідно усунути перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права власності нежитлової будівлі - магазину, розташованому по АДРЕСА_1 загальною площею 76,9 кв.м. шляхом звільнення зазначеного приміщення від майна, що належить ОСОБА_1

Також у відповіді зазначено, що доводи заявника про те, що виконавчим документом не передбачено застосування заходів примусового характеру, є безпідставними та в задоволенні клопотання відмовлено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону, висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що ухвала постановлена з неповним з'ясуванням судом обставин справи, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки не спростовують висновки суду та встановлені ним обставини, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а і ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 17 травня 2018 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк