АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/8510/17 Номер провадження 22-ц/786/1055/18Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді:ОСОБА_1,

Суддів: Абрамова П.С., Гальонкіна С.А.,

Секретар: Колодюк О.П.,

За участі:позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скарою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2018 року ухваленого під головуванням судді Самсонової О.А. об 11 год. 17 хв. ( дані про складення повного тексту судового рішення відсутні) по справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Полтавської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, в якому вказувала, що з 18 січня 1990 року по даний час вона проживає і користується квартирою № 7 по вул. Мироненка, 2/38 у м. Полтаві, утримує вказане майно, оплачує вартість комунальних послуг, здійснює ремонт квартири. Даним нерухомим майном користується відкрито та добросовісно, але в силу обставин, що склалися, вона позбавлена можливості приватизувати вказану квартиру у встановленому законом прядку. Тому просила суд визнати за нею право власності на квартиру №7, розташовану за адресою: м. Полтава, вул. Мироненка, 2/38, за набувальною давністю.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Полтавської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовлено.

Не погодившись з рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначила, що вона зареєстрована та постійно проживає з 18.01.1990 року в квартирі № АДРЕСА_1.

Також вказувала, що з 18.01.1990 року та по даний час, як квартиронаймач відкрито користується вказаною квартирою та утримує її.

Зазначала, що оскільки з 2005 року житловий будинок по вул. Мироненка,2/38 в м. Полтаві є безхазяйним, а позивач утримує та фактично відкрито володіє квартирою № 7 вже більше 10 років є підстави для застосування до даних правовідносин ст. 344 ЦК України.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно рішення виконкому Київської районної Ради народних депутатів м.Полтави від 18 січня 1990 року №2114 ОСОБА_5 видано ордер від 24 січня 1990 року №29 на право вселення у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на склад сім'ї з трьох осіб: ОСОБА_5 - квартиронаймач, ОСОБА_6 - дочка, ОСОБА_7 - син (а.с.21).

В подальшому ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.7).

Також встановлено, що позивач більше десяти років постійно проживає та зареєстрована за адресою даної квартири (а.с.5,6).

Житловий будинок, у якому розташована спірна квартира, перебував на балансі ЗАТ «Електрод», який визнано банкрутом та ліквідовано. Запис державної реєстрації припинення юридичної особи від 03 січня 2012 року №0009153 (а.с.17).

До теперішнього часу будинок не прийнято до комунальної власності міста. Тому його мешканці позбавлені можливості у встановленому законом порядку приватизувати квартири, у яких проживають.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що позивачка вселилася у спірну квартиру як член сім`ї , тобто вона користувалася спірною квартирою на праві постійного користування житлом. Таким чином відсутності підстави, установлені статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Апеляційний суд Полтавської області вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника,

При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини про те, що ОСОБА_2 вселилася до спірної квартири, як член сім`ї квартиронаймача, внаслідок чого отримала право постійного користування вказаним житлом, а не факт добросовісного володіння цією квартирою.

За таких обставин, передбачених законом підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру за набувальною давністю немає.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими при розгляді справи.

Доводи апеляційної скарги, щодо добросовісного володіння спірною квартирою не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Однією з ознак володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю є те, що володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Місцевим судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 вселилась у квартиру як член сім`ї квартиронаймача, тобто вона користується квартирою на праві постійного користування житлом, що підтверджується ордером та довідкою КП «ЖЕО №2» від 29.06.2017 року № 9712, а також даними паспорта останньої ( а.с.5-6, 21).

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин апеляційну скаргу слід зашити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368,374 ч.1 п.1, ст. 375,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

ОСОБА_8

З оригіналом згідно:

суддя Л.М. Хіль