Постанова

Іменем України

23 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 555/734/17

провадження № 61-3355св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Володимирецький держспецлісгосп» (після зміни назви - державне підприємство «Рафалівське лісове господарство»),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2017 року у складі судді Мельничук Н. В. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В.,

встановив:

У квітні 2017 ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним наказ державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Володимирецький держспецлісгосп» про звільнення, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 03 серпня 2015 року він працював на посаді інженера з охорони праці у державному підприємстві «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Володимирецький держспецлісгосп». З 17 червня 2016 року був обраний головою первинної профспілкової організації державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Володимирецький держспецлісгосп».

07 березня 2017 року ним подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін.

Наказом директора від 07 березня 2017 року №17-к його звільнено з роботи на підставі частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки не мав наміру припиняти трудові відносини з відповідачем, заяву написав під тиском керівництва, у зв'язку з чим просив позов задовольнити.

Рішенням Березнівського районного суду від 06 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, сторони погодили істотні умови припинення трудового договору. При цьому, законом не вимагається надання згоди профспілковою організацією підприємства на звільнення працівника у разі припинення трудового договору за його ініціативою.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року рішення Березнівського районного суду від 06 жовтня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, вважав їх такими, що відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статті 36, частини третьої статті 43-1, статей 47, 117, 117, 235 КЗпП України, статті 129 Конституції України, та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення його на роботі.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Судами встановлено, що на підставі заяви від 03 серпня 2015 року ОСОБА_4 був прийнятий на посаду інженера з охорони праці до державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Володимирецький держспецлісгосп».

Із червня 2016 року до червня 2017 року він був обраний головою первинної профспілкової організації підприємства.

Наказом директора державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Володимирецький держспецлісгосп» № 17-к ОСОБА_4 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін. Підстава - заява ОСОБА_4 від 07 березня 2017 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент процесуальної дії), дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України здійснено відповідачем із дотриманням вимог трудового законодавства і без порушення трудових прав ОСОБА_4

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Посилання в касаційній скарзі на те, що заяву про звільнення за угодою сторін було підписано під тиском керівництва, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Одним із визначальних засад цивільного судочинства є змагальність сторін.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), які розкривають зміст зазначеного принципу судочинства та обов'язку доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, процесуальний закон покладає обов'язок доказування на сторони, а суд відповідно до частини четвертої статті 10 цього Кодексу сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, а також наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Підписавши заяву про звільнення, позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору. При цьому свій підпис ОСОБА_4 не оспорював.

Доводи скарги ОСОБА_4 про те, що він звільнений з роботи з порушенням норм трудового законодавства, зокрема частини третьої статті 252 КЗпП України, без згоди профспілкового органу підприємства, головою якого він був, колегія суддів також відхиляє з таких підстав.

Повноваження профспілкового органу визначені у пункті 10 частини першої статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», зокрема: надає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом. Тобто, згода профспілкової організації підприємства при звільненні члена такої профспілкової організації є необхідною в тому випадку, коли ініціатором розірвання трудового договору є роботодавець.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

З урахуванням вищенаведеного, правильним є висновок судів про те, що попередня згода профспілкового органу при розірванні трудового договору необхідна лише у тих випадках, коли звільнення з роботи здійснюється з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статі 40, 41 КЗпП України). Якщо звільнення здійснюється за загальними підставами припинення трудового договору (статті 36, 37 КЗпП України) або за ініціативою самого працівника (статті 38, 39 КЗпП України) попередня згода профспілкового комітету не вимагається.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2017 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2017 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат