Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Пустовойт Т. В., за участю секретаря судового засідання Дарменко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її до придатного для використання стану,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, який згодом декілька разів уточнював, у якому просив зобовязати відповідачку звільнити самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, площею 0,0217 га, яка використовується під розміщення 17 металевих стовпчиків за адресою: вул.Волонтерівська, 38 у Кальміуському районі м.Маріуполя, та привести її у придатний для використання стан шляхом демонтажу зазначених металевих стовпчиків. В позові вказав, що Управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства в Кальміуському районі м.Маріуполя. 14.09.2017 року спеціалістами відділу контролю за використанням земель Управління земельних відносин Маріупольської міської ради було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства України ОСОБА_1, на що було складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14.09.2017 року. Згідно вказаного акту перевірки встановлено, що відповідачка самовільно займає та використовує земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови за адресою: м.Маріуполь, вул.Волонтерівська, 38, площею 0,0217 га, під розміщення огорожі, що є порушенням ст.ст. 125, 126, 211, 212 Земельного кодексу України. Враховуючи вищевказане ОСОБА_1 було направлено вказівку (попередження) №125/2017 від 14.09.2017 року про необхідність усунення порушень вимог земельного законодавства та надано час на усунення зазначених порушень протягом десяти днів. 27.09.2017 року, 13.10.2017 року та 20.03.2018 року спеціалістами відділу контролю за використанням земель управління земельних відносин Маріупольської міської ради було проведено додаткові перевірки за вказаною адресою та складено відповідні акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства. За результатами вказаних перевірок встановлено, що вимоги вказівки (попередження) №125/2017 від 14.09.2017 року ОСОБА_1 не виконала. Самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0217 га не звільнено та не приведено у придатний до використання стан, на вказаній ділянці відсутня огорожа, але наявні 17 металевих стовпчиків. Маріупольською міською радою, в адміністративному підпорядкуванні якої знаходиться вказана земельна ділянка, рішення про передачу у власність та/або надання у користування відповідачці вказаної земельної ділянки площею 0,0217 га за адресою: м.Маріуполь, вул.Волонтерівська, 38, для вказаних цілей, не приймалось. Правовстановлюючі документи на зазначену земельну ділянку у відповідачки відсутні. Добровільно самовільно зайняту земельну ділянку відповідачка не звільняє. Таким чином, самовільно зайнявши та використовуючи земельну ділянку, ОСОБА_1 порушила права територіальної громади м.Маріуполя. Позивач просить суд зобовязати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, за адресою: м.Маріуполь, вул.Волонтерівська, 38, площею 0,0217 га, під розміщення 17 металевих стовпчиків та привести її у придатний для використання стан шляхом демонтажу вказаних металевих стовпчиків, а також просить стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати у розмірі 1600 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволені позовних вимог.

Відповідачка та її представник ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 23.11.2017 року, у судове засідання не з`явились, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутності, просили відмовити у задоволенні позову. А також в матеріалах справи міститься відзив відповідачки на позовну заяву, в якому зазначено наступне. ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0830 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: м.Маріуполь, вул.Волонтерівська, 38 з кадастровим номером :01:013:1167, зазначена земельна ділянка використовується за цільовим призначенням, має придатний для використання стан, скоординована, має кадастровий номер та поштову адресу. Актом перевірки дотримання земельного законодавства, складеним спеціалістами відділу контролю за використанням земель 13.10.2017 року, після проведення лінійних замірів вказаної земельної ділянки, зазначено про використання її не на правовій підставі, знаходження у непридатному стані та потреби звільнення її шляхом демонтажу огорожі довжиною 57 м, яка за фактом виявилась відсутньою, що підтверджується наданими до вказаного акту фото. На теперішній час на вказаній ділянці дійсно встановлені металеві пристрої для встановлення огорожі, проте вони встановлені в межах означеної земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_1, та за її межі не виходять, а тому такі дії жодним чином не порушують прав Маріупольської міської ради. До того ж відповідачка вказує на те, що позивачем самостійно обрано спосіб судового захисту, за яким він вимагає звільнити нібито самовільно зайняту земельну ділянку, тобто фактично вимагає витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України), а також вимагає привести вказану земельну ділянку у придатний для використання стан, тобто усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України), проте доказів наявності у його володінні зазначеної земельної ділянки не надає та посилається виключно на ст.387 ЦК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Статтею 13 Конституції України визначає, що від імені Українського народу право власника здійснюють органи державної влади і органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, окрім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснює територіальна громада через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом ухвалення рішень. Права органів самоврядування захищаються в судовому порядку.

Згідно пункту 12 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження, щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, здійснюють відповідні сільські, селищні, та міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Стаття 12 ЗК України зазначає, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, а також передача земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб.

Згідно зі ст. 78 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ст. 83 ЗК землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності або користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Крім того, за змістом ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Судом встановлено, що будинок №38 по вул.Волонтерівській в м.Маріуполі належить ОСОБА_1 за праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_4 за номером 2086 (а.с.69-70). Про що також свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №67708155 від 09.09.2016 року (а.с.71).

Рішенням Маріупольської міської ради № 7/16-1324 від 03.03.2017 року ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), розташовану за адресою: м.Маріуполь, вул.Волонтерівська, 38, площею 0,0830 га (кадастровий номер :01:013:1167). Що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №83931999 від 31.03.2017 року (а.с.39-40).

Зазначена земельна ділянка скоординована на місцевості та має чітко означені межі, виходячи з технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у власність ОСОБА_1, проведеною інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_5 14.09.2016 року. Власниками/користувачами суміжних земельних ділянок м.Маріуполь, вул.Жигулівська, 42-б та м.Маріуполь, вул.Волонтерівська, 36-а, претензій до існуючих меж не заявлено (а.с.41-48, 62-84).

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частинами 1,2 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суду також надані акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14.09.2017 року, 27.09.2017 року, 13.10.2017 року та 20.03.2018 року, складені спеціалістами відділу контролю за використанням земель; фото таблиці до них; вказівка (попередження) про необхідність усунення порушень вимог земельного законодавства Управління земельних відносин Маріупольської міської ради №125/2017 від 14.09.2017 року на ім'я ОСОБА_1 (а.с.5-9, 15, 87-88, 104-107).

Згідно актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 13.10.2017 року та 20.03.2018 встановлено, що ОСОБА_1 вимоги вказівки (попередження) №125/2017 від 14.09.2017 року не виконано. Самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0217 га нею не звільнено та не приведено у придатний до використання стан, на вказаній ділянці відсутня огорожа, але наявні 17 металевих стовпчиків. (а.с.87, 104).

Відсутність огорожі додатково підтверджується наданими відповідачкою світлинами (а.с.35-37).

Також в позові вказано, що Маріупольською міською радою, в адміністративному підпорядкуванні якої знаходиться вказана земельна ділянка, рішення про передачу у власність та/або надання у користування відповідачці вказаної земельної ділянки площею 0,0217 га за адресою: м.Маріуполь, вул.Волонтерівська, 38, для вказаних цілей, тобто для встановлення огорожі, не приймалось.

Проте суду не надано переконливих доказів того, що наявні металеві стовпчики у кількості 17 штук встановлені саме за межами земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_1, на ділянці місцевості, що належить Маріупольській міській раді. Оскільки, відповідно до наданих суду актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства, жодних вимірювальних дій (застосування спеціальної вимірювальної техніки, тощо) та зіставлення розмірів наявної земельної ділянки з технічною документацією на неї, спеціалістами відділу контролю за використанням земель не проводилось. Більш того в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтвердив, що проводився лише лінійний замір із застосуванням рулетки, прибори геодезії, якими можливо було встановити межі земельної ділянки на місцевості в натурі, не використовувались, відповідні спеціалісти не залучались.

Крім того, за адресою м.Маріуполь, вул.Волонтерівська, 38, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №67708155 від 09.09.2016 року, знаходиться земельна ділянка площею 0,0830 га (кадастровий номер :01:013:1167), яка належить на праві власності ОСОБА_1, відомостей щодо іншої земельної ділянки за вказаною адресою, яка б належала на праві власності іншій особі, а саме Маріупольській міській раді, до суду не додано.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Згідно статті 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право: самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Таким чином, відповідачка вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю земельною ділянкою на власний розсуд.

До того ж, пунктом 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 4 і 5 ЦПК України). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Відповідно до ст. 387 ЦК України и ч.3 ст. 12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні чи користуванні відповідача. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Пунктом 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, порушене не було, а позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 258, 259 ЦПК України, ст.ст. 13, 41, 142-145 Конституції України, ст.ст. 12, 78, 83, 90, 116, 125 ЗК України, ст.ст. 317, 319, 321, 386, 387 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її до придатного для використання стану - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Т.В. Пустовойт