АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
О К Р Е М А Д У М К А
судді Яремка В.В.
02 травня 2018 року м. Чернівці
у справі №2/725/3024/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 січня 2018 року
За наслідками апеляційного розгляду зазначеної справи апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів скасовано. У задоволенні позову в цій частині відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін.
Вважаю, що апеляційним судом апеляційну скаргу ОСОБА_2 у відповідній частині залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини залишено без змін помилково, оскільки доводи апеляційної скарги давали підстави для задоволення вимог апеляційної скарги в повному обсязі.
Так, з названим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду в липні 2017 року.
Зазначав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який розірвано рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 березня 2012 року, від якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 07 серпня 2013 року було визначено місцем проживання сина ОСОБА_3 місце проживання його матері ОСОБА_2, відібрано дитину від батька та стягнуто з нього аліменти на утримання сина.
Посилався на те, що незважаючи на наявність указаного судового рішення протягом п'яти років їхній з відповідачкою малолітній син проживає разом з ним в м. Чернівці, навчається в ЗОШ №2 та знаходиться на його утриманні.
Матір ОСОБА_2 участі в матеріальному утриманні дитини не приймає, та враховуючи віддаленість одне від одного їхніх місць проживання інколи спілкується із сином по скайпу.
Просив суд визначити місце проживання малолітнього сина з ним та стягнути з відповідачки ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 січня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 місце проживання його батька ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 від усіх видів її заробітку, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 13 липня 2017 року.

На дане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначала, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 07 серпня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2016 року, спір між нею та ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання їхнього сина ОСОБА_3 вже вирішено в судовому порядку, рішення суду набрало законної сили. Рішення суду тривалий період часу не виконується, оскільки позивач ОСОБА_1 протиправно утримує сина у себе та ухиляється від виконання рішення суду.

Відхиляючи ці доводи апеляційної скарги, апеляційний судпослався на те, що з часу постановлення Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська судового рішення змінилися обставини, що впливають на вирішення спору. Так, протягом всього часу після постановлення рішення дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 Мати ОСОБА_2 практично з дитиною не спілкується, участі у вихованні не приймає та не цікавиться її розвитком. На засідання служби у справах дітей Чернівецької міської ради не приїжджала. Неповнолітня дитина ОСОБА_3 в судовому засіданні суду першої інстанції висловив своє бажання проживати разом з батьком.

Водночас апеляційний суд не звернув уваги, що остаточно указане рішення суду набрало законної сили лише у 2006 році, а з новим позовом ОСОБА_1 звернувся вже у 2017 році.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що нове судове рішення ухвалено практично за наявністю тих же фактичних обставин, взаємовідносин сторін щодо визначення місця проживання дитини, які існували на час розгляду попередньої справи Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська та перегляду цього рішення апеляційним судом Дніпропетровської області.

Як суд першої, так і суд апеляційної інстанції не звернули увагу, що фактичне проживання малолітнього сина сторін з батьком обумовлене невиконанням ОСОБА_1 попереднього судового рішення, а не його кращим ставленням до дитини чи невиконанням своїх материнських обов'язків ОСОБА_2

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

На порушення указаної норми ОСОБА_3 замість виконання судового рішення, яким визначено місце проживання малолітнього сина сторін з матір'ю, відібрання дитини та передачі дитини матері, за наявності незавершеного виконавчого провадження, процедур виконання попереднього судового рішення, звернувся з новим позовом, фактичною метою якого є перегляд попереднього судового рішення.

Пред'явлення ОСОБА_3 нового позову з приводу визначення місця проживання дитини після вирішення у судовому порядку такого спору та невиконання відповідного судового рішення є порушенням принципу юридичної визначеності.

Європейський суд з прав людини зазначає, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Указаних фактичних обставин та норм права апеляційний суд до уваги не взяв та помилкового залишив в силі незаконне судове рішення щодо спору про визначення місця проживання дитини.

Суддя В.В. Яремко