ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/825/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"10" квітня 2018 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Шклянка М.П.,

при секретарі Галян Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про розірвання договору та стягнення суми,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна», у якому просить розірвати договір фінансового лізингу № 4159 від 11.10.2017 року, який було укладено між ним та товариством, та стягнути з відповідача на його користь 17 680,00грн сплаченого ним авансового платежу.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на ті обставини, що дії працівників ТОВ "ЄВРОКАР УКРАЇНА" є незаконними, умови договору пояснені та викладені не чітко, та насправді є не тими, на які він розраховував, що є підставою для повернення авансового платежу, оскільки відповідачем лізингові платежі не робилися, транспортний засіб позивачу не надано.

У судове засідання позивач не з'явився, його представник надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи проводити за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, письмовий відзив на позов не подав. Відповідачу на його адресу направлялась копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з додатками, та повідомлення про час та місце розгляду справи однак до суду повернулися конверти за закінченням строку зберігання.

За таких обставин суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.

Нез'явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами.

Вивчивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом установлено, що 11.10.2017 року між ОСОБА_2 (лізингоодержувач) та ТОВ «Єврокар Україна» (лізингодавець) у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу № 4159, за яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) - автомобіль ZAZ Sens - та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених договором.

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору зазначається у договорі та у додатку № 1 (п. 1.2 договору) та становить 6 560,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 176 800,00 грн (а.с. 14).

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу.

На виконання умов договору позивач за квитанцією-рахунком (а.с.13) сплатив відповідачу 17 680,00 грн авансового платежу за договором (а.с. 5-12).

У жовтні 2017 року позивач, вважаючи, що договір укладений з порушеннями чинного законодавства, звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення коштів (авансового платежу), однак отримав відповідь про відсутність можливості надання запитуваної інформації у зв"язку з відсутністю повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, має бути нотаріально посвідченим, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Частиною 2 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Ураховуючи, що договір лізингу, укладений між сторонами, де учасником є фізична особа, не був посвідчений нотаріально, як передбачено ст. 799 ЦК України, отже укладений з порушенням вимог закону, то такий договір є нікчемним. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. А відтак немає підстав для розірвання договору, а сплачені позивачем грошові кошти на виконання цього договору підлягають поверненню, як передбачено ч. 2 ст. 216 ЦК України.

За таких обставин позов потрібно задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним 17 680,00грн. авансового платежу за договором.

Крім того, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні ним судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, які складаються з судового збору в сумі 640грн 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 279, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (, МФО 380805, юридична адреса: м. Київ, вул. Бориспільська, 26 Б, кім. 32-Б) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) 17 680,00грн. авансового платежу та 640,00 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо заяву не було подано.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення ухвали до Апеляційного суду м. Києва.

Суддя: