Постанова

Іменем України

23 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 759/14615/16-ц

провадження № 61-14818св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Спільне підприємство «Партнер»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року у складі колегії суддів Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

встановив:

У жовтні 2016 року приватне акціонерне товариство «Спільне підприємство «Партнер» звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором на експлуатацію та обслуговування гаражу у розмірі 5 600 грн, інфляційні втрати у розмірі 572,60 грн та пеню у сумі 8 091,75 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 лютого 1998 року відповідно до інвестиційного підрядного договору від 20 березня 1997 року № 5 Управлінням комунального будівництва Київської міської державної адміністрації на баланс приватному акціонерному товариству «Спільне підприємство «Партнер» передано напівпідземні гаражі на 24 машиномісць на ділянці АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування.

15 грудня 2005 року між приватним акціонерним товариством «Спільне підприємство «Партнер» та ОСОБА_4 був укладений договір № 741 на експлуатацію та обслуговування гаражу НОМЕР_1, відповідно до п. 3.1 якого останній зобов'язався не пізніше 10 числа кожного місця вносити грошові внески на експлуатаційні витрати на підставі щомісячних визначених товариством розрахунків.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору за період з 01 грудня 2015 року до 03 жовтня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 7 700 грн, яку позивач просив з урахуванням пені та інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року у складі судді Шум Л. М. у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем у разі зміни умов договору від 15 грудня 2005 року № 741 в частині вартості щомісячних внесків необхідно було повідомити про цей факт ОСОБА_4 шляхом пропозиції укласти додаткову угоду відповідно до вимог чинного законодавства. Позивачем не надано доказів належного повідомлення відповідача про фактичну зміну умов укладеного між сторонами договору щодо вартості щомісячних внесків та пропозицію укладення у зв'язку з цим додаткової угоди.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь приватного акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер» 5 600, 00 грн основного боргу, 676,06 грн - інфляційних витрат, 8 091,75 грн - пені, всього 14 376,81 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що умовами укладеного між сторонами договору передбачено щомісячне внесення грошових коштів за отримані послуги, вартість яких визначається, виходячи з витрат на забезпечення схоронності транспортного засобу. Наказом закритого акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер» від 31 липня 2015 року № 88 «Про зміну розміру внесків на відшкодування витрат на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів» встановлено щомісячні внески для членів автостоянок та колективних гаражів з 01 серпня 2015 року, у тому числі для гаражного бокса НОМЕР_1 у розмірі 700,00 грн на місяць. Зазначений наказ є чинним, оскільки в установленому законом порядку не оспорений. Відповідач порушив умови договору та не виконав належним чином зобов'язання за цим договором, тому сума заборгованості підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статей 631, 632, 634, 903 ЦК України, та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке є законним та обґрунтованим.

Зазначав, що він відповідно до умов укладеного з позивачем договору своєчасно та у визначеному його умовами розмірі вносив платежі до листопада 2016 року включно. Приватне акціонерне товариство «Спільне підприємство «Партнер» не повідомило його про зміни за щомісячними внесками і він не надав своєї згоди на такі зміни.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 759/14615/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

В силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом установлено, що відповідно до інвестиційного підрядного договору від 20 березня 1997 року № 5 Управлінням комунального будівництва Київської міської державної адміністрації приватному акціонерному товариству «Спільне підприємство «Партнер» 27 лютого 1998 року передано для експлуатації та обслуговування напівпідземні гаражі на 24 машиномісць на ділянці АДРЕСА_1.

15 грудня 2005 року між приватним акціонерним товариством «Спільне підприємство «Партнер» та ОСОБА_4 був укладений договір № 741 на експлуатацію та обслуговування гаражу НОМЕР_1, розташованого на АДРЕСА_1 на праві довгострокової оренди.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.3 вказаного вище договору приватне акціонерне товариство «Спільне підприємство «Партнер» бере на себе обов'язки зі зберігання та охорони транспортних засобів власника в гаражі НОМЕР_1 та обслуговування гаражу, встановленого на земельній ділянці на АДРЕСА_1, а автовласник бере на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону та на експлуатаційні витрати.

Відповідно до пункту 3.1 вказаного вище договору ОСОБА_4 зобов'язався не пізніше 10 числа кожного місця вносити грошові внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати.

Згідно з наказом приватного акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер» від 31 липня 2015 року № 88 відповідно до калькуляції собівартості утримання та експлуатації гаражних боксів із 01 серпня 2015 року щомісячні внески на відшкодування витрат становлять 700 грн.

Зазначений наказ не оскаржений та не скасований.

Також установлено, що з серпня 2015 року відповідачу нараховувалась плата у розмірі 700 грн, однак ним сплачувалось 01 вересня 2015 року - 350 грн, 06 квітня 2016 року - 2 800 грн, 01 грудня 2016 року - 350 грн, 05 січня 2017 року - 350 грн.

Пунктом 4.1 укладеного між сторонми договору від 15 грудня 2005 року встановлено, що у випадку затримки оплати власник оплачує пеню у розмірі 0,5 % від суми затриманого платежу за кожен день прострочення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд встановив, що правовідносини між сторонами є грошовим зобов'язанням, в якому на боржника покладено виключно цивільно-правовий обов'язок з оплати внесків на відшкодування витрат на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) вимагати сплату грошей. На вказані правовідносини сторін поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент процесуальної дії), встановивши, щовідповідач порушив умови договору та не виконав належним чином зобов'язання за цим договором, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з нього цих коштів з урахуванням індексу інфляції.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Доводи скарги ОСОБА_4 про те, що приватне акціонерне товариство «Спільне підприємство «Партнер» не повідомило його про зміни розмірів щомісячних внесків, а він, у свою чергу, не надавав своєї згоди на такі зміни, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Відповідно до пункту 2.3 договору від 15 грудня 2005 року, укладеного між сторонами, приватне акціонерне товариство «Спільне підприємство «Партнер» бере на себе обов'язки зі зберігання та охорони транспортних засобів власника в гаражі НОМЕР_1 та обслуговування гаражу, встановленого на земельній ділянці на АДРЕСА_1, а автовласник бере на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону та на експлуатаційні витрати з врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат на утримання охорони.

Розмір внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати може змінюватися на умовах пункту 2.3 цього договору (пункт 3.2 договору).

Отже, аналіз умов вищезазначеного договору свідчить про те, що сторони погодили можливість односторонньої зміни розміру щомісячної оплати, які визначає приватне акціонерне товариство «Спільне підприємство «Партнер» за наявності відповідних підстав.

Вартість вказаних вище послуг до 01 серпня 2015 року становила 350 грн щомісячно, наказом від 31 липня 2015 року № 88 з 01 серпня 2015 року ця сума була збільшена та склала 700 грн щомісячно.

З огляду на вищезазначене, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат