Справа № 462/4121/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/374/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом, в якому просять усунути відповідача ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належним їм на праві власності нежитловим приміщенням (позначеним під літ. «ІІ» на поверховому плані, складеному бюро технічної інвентаризації) розміром 2,08х1,75+1,89х2,10 м. та площею 7,6 кв.м., розміщеним на восьмому поверсі у житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_2 вивільнити зазначене приміщення від належних йому особистих речей.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 30 листопада 2016 рокупозов задоволено.

Усунуто ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перешкоди у користуванні належним їм на праві власності нежитловим приміщенням (позначеним під літ. «II» на поверховому плані, складеному бюро технічної інвентаризації 16.10.2012 року) розміром 2,08x1,75 + 1,89x2,10 м та площею 7,6 кв.м., розміщеним на восьмому поверсі у житловому будинку АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 вивільнити зазначене приміщення від належних йому на праві власності його особистих речей.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 551,20 грн. судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що постановляючи оскаржуване рішення суд не застосував норми матеріального права, які підлягали до застосування і це призвело до ухвалення незаконного рішення.

Так зазначає,що мали б бути застосовані норми ч.2 ст.382 ЦК згідне з усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирного будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Тобто він, як власник квартири АДРЕСА_2 мав таке ж право як позивачі, користуватися сушаркою, яка знаходиться на сходовій клітині.

Також вказує, суд не застосував норми ст.ст.1,5,б,7 закону України " Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку", згідно з якими спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Також звертає увагу суду на те, що по справі №462/140/2011, вже було ухвалене рішення за аналогічним спором про те саме приміщення між тими ж особами.

Просить заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30 листопада 2016 року скасувати т а ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачу ОСОБА_3 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_3, у якій проживають ОСОБА_3 і ОСОБА_4, що стверджується реєстраційним посвідченням Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації №2997 від 03 грудня 1992 року (а.с.7).

Відповідно до технічного паспорту Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 01 грудня 1992 року ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_4 загальною площею 65,10 кв.м. (а.с.8-9).

Згідно технічного паспорту Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 16 жовтня 2012 року, нежитлове приміщення, прилягає до квартири АДРЕСА_4 позначене на поверховому плані під літ. «ІІ», розміром 07,60 кв.м. (а.с.10).

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18.11.2015 року за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано право власності на нежитлове приміщення позначене під літерою «ІІ» на поверховому плані, розміром 02,08х01,75м., 01,89х02,10м. та площею 07,60 кв.м. на вулиці АДРЕСА_5 у місті Львові за набувальною давністю (а.с.11-12).

На підставі зазначеного судового рішення 10.03.2016 року проведено державну реєстрацію права приватної спільної сумісної власності на нежитлове приміщення під літ. ІІ згідно даних технічного паспорта площею 7,6 кв.м. в м.Львові на вул.АДРЕСА_5, за ОСОБА_3 та ОСОБА_4; номер запису про право власності: 13740433; реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01 (а.с.15).

Також встановлено, що позивачі облаштували дане приміщення, встановили вхідні двері в таке, які закриваються на ключ, проте власник квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_2 в травні 2008 року, погрожуючи, силою заволодів ключами від цього приміщення і без законних на це підстав розмістив там свої особисті речі, а саме: велосипеди, спортивний інвентар, коляски, санки, столи, лавки, вентилятори, речі побутового призначення тощо.

Відповідач ОСОБА_2 членом ЖБК №148 не являється, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 13.01.1983 року №1 «Про заселення будинку житлово-будівельного кооперативу АДРЕСА_7 на оформлення ордерів в зв'язку з заселенням АДРЕСА_8/», котрий затверджений рішенням загальних зборів членів ЖБК-148 від 04.01.1983 року та наведений у додатку до зазначеного рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів.

У силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права власності.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тобто, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 35, 36 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

За змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачами надано належні і допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, які є достатніми і в своїй сукупності підтверджують те, що відповідач, зайнявши нежитлове приміщення позначене під літерою «ІІ» на поверховому плані, розміром 02,08х01,75м, 01,89х02,10м та площею 07,60 кв.м. на вулиці АДРЕСА_5 у місті Львові, розмістивши в такому свої особисті речі і фактично не допускаючи туди позивачів, чинить їм перешкоди у користуванні належним їм на праві власності нерухомим майном.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що права позивачів, як власників нежитлового приміщення розміром 2,08х1,75+1,89х2,10 м. та площею 7,6 кв.м., розміщеного на восьмому поверсі у житловому будинку АДРЕСА_1, порушені, що відповідно до правил ст.391 ЦК України є підставою для усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном за обраним ними способом захисту порушеного права, а відтак позов ґрунтується на законі і його необхідно задовольнити.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст, 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30 листопада 2016 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 травня 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.