Постанова

Іменем України

15 травня 2018 року

м. Київ

справа № 308/8062/15-ц

провадження № 61-675св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), КарпенкоС. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи :

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 травня 2017 року в складі судді Дергачової Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Готри Т. Ю., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 02 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладений кредитний договір № DNH4KS75100460, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 3 583,59 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості. ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 26 травня 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 74 886,29 грн, з яких: 3 578,34 грн - заборгованість за кредитом, 20 954,36 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 46 311,39 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 3 542,20 грн - штраф (процентна складова). ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь вказану заборгованість та 748,86 грн судового збору.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду з цим позовом, про застосування якої відповідачем було подано заяву.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено,рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу відповідача, апеляційний суд виходив з того, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим.

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, неправильно встановили дійсні обставини справи, витлумачили та застосували закон. Так, умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Кредитні правовідносини між банком та відповідачем за кредитним договором від 02 серпня 2006 року є дійсними, про бажання їх припинити в порядку, встановленому законодавством чи договором, не висловлювалася жодна із сторін. Таким чином, оскільки кошти за кредитним договором відповідачем не повернуто, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давності. Така позиція повністю відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цсІ4, однак суди першої та апеляційної інстанцій цього не врахували.

Ухвалою Верховного Суду в складі судді Касаційного цивільного суду від 12 березня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

На час розгляду справи відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 02 серпня 2006 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір шляхом підписання заяви позичальника № DNH4KS75100460, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 3 583,60 грн строком на 24 місяці по 04 серпня 2008 року включно, з умовами сплати відсотків за його користування в розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписавши заяву позичальника, ОСОБА_4 підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом із запропонованими банком Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам (далі - Умови), Тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належнимчином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, неналежне виконання (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, внаслідок чого згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 26 травня 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком у сумі 74 886,29 грн, з яких: 3 578,34 грн - заборгованість за кредитом, 20 954,36 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 46 311,39 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 3 542,20 грн - штраф (процентна складова).

Представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подано заперечення на позовну заяву, в якому заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог банку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Як зазначалося вище, банк надав відповідачу кредит у розмірі 3 583,59 грн строком на 24 місяці, тобто до 02 серпня 2008 року.

До суду з цим позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 06 липня 2015 року.

Відповідно до пункту 5.5 Умов («Розстрочка») (Стандарт) терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у п'ять років.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що 02 серпня 2013 року закінчилася п'ятирічна позовна давність для звернення банку до суду за захистом свого права, є обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року),суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 рокуцивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 рокупередбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 212, 213-215, 303, 304 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що висновки судів не відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14, є необґрунтованими.

За обставинами справи № 6-160цс14 строк дії кредитного договору закінчувався 10 жовтня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся у березні 2013 року, тобто до закінчення цього строку. Тому правові висновки Верховного Суду України, на які посилається банк у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у цій справі, оскільки вони ґрунтуються на інших фактичних обставинах.

Доводи касаційної скарги банку зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов