АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 615/790/17 Головуючий суддя І інстанції Логвінов А.О.
Провадження № 22-ц/790/1494/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулась до Валківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3, в якому просила:

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 неповернуті кошти у сумі, еквівалентній 10000,00 доларам США за курсом Національного банку України станом на момент ухвалення рішення у справі, три проценти річних у сумі, еквівалентній 389,00 доларам США за курсом Національного банку України станом на момент ухвалення рішення у справі та проценти за користування позикою у сумі, еквівалентній 4494,00 доларам США за курсом Національного банку України станом на момент ухвалення рішення у справі;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати, повязані з наданням правової допомоги (на підставі договору про надання юридичних послуг № 24-17 від 05 травня 2017 року та акту виконаних робіт);

- покласти на ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25.03.2015 року вона з ОСОБА_3 уклала договір позики, відповідно до якого передала відповідачу у борг грошові кошти у сумі 10000,00 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути у строк до 25.03.2016 року. Відповідний факт передачі коштів оформлено розпискою власноручно складеною та підписаною відповідачем. У визначені договором позики строки відповідач свої зобов'язання повернути грошові кошти не виконав, на вимоги позивача повернути борг не реагує. В звязку з наявністю боргу позивачем за період з 25.03.2016 р. по 22.06.2017 р. на підставі ст. 625 ЦК України нараховані 3 % річних у сумі 389,00 доларів США та за період з 25.03.2015 р. по 22.06.2017 р. на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України нараховані проценти за користування позикою у сумі 4494,00 доларів США.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики у розмірі 272674 (двісті сімдесят дві тисячі шістсот сімдесят чотири) грн. 90 коп., три відсотки річних у розмірі 10197 (десять тисяч сто девяносто сім) грн. 22 коп. та проценти за користування коштами у розмірі 122501 (сто двадцять дві тисячі пятсот одна) грн. 93 коп., а всього 405374 (чотириста пять тисяч триста сімдесят чотири) грн. 05 коп.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору у розмірі 3880 (три тисячі вісімсот вісімдесят) грн. 03 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити частково вимоги ОСОБА_4, стягнувши на її користь еквівалент 10000 доларів США.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування обставин справи.

Вказано, що судом не було встановлено справжньої правової природи спірної розписки, оскільки відповідач позичив 80000 грн., а в подальшому переписував боргові розписки. Зауважив, що суд безпідставно не визнав явку позивача в судове засідання обовязковою. Послався на те, що судом невірно застосовано ст. 1048 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.03.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який оформлений відповідною розпискою.

Відповідно до умов розписки ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 у борг грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США, які відповідач зобовязався повернути до 25.03.2016 року.

На час звернення до суду зобовязання відповідачем не виконано.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свій висновок тим, що відповідач ОСОБА_3 зобов'язання у строки визначені сторонами належним чином не виконав, та суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у сумі еквівалентній 10000,00 доларів США. Також, перевіривши правильність нарахування 3% річних, судом було встановлено, що вищезазначені нарахування здійснено не вірно, а саме у розрахунку невірно зазначено розрахунковий період, оскільки відповідно до договору позики відповідач зобовязався повернути кошти у строк до 25.03.2016 року, а отже відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання з 26.03.2016 року. За таких обставин 3 % річних підлягає нарахуванню з 26.03.2016 року по 22.06.2017 року, що на суму боргу 10000,00 доларів США складає 373,97 доларів США (10000,00 (сума заборгованості) х 3 % (відсоткова ставка) : 100 : 365 (кількість днів у році) х 455 (кількість прострочених днів). Перевіривши правильність нарахування процентів за користування коштами у розмірі облікової ставки НБУ, судом встановлено, що вищезазначені нарахування здійснено не вірно, за період з 25.03.2015 року по 22.06.2017 року на суму боргу 10000,00 доларів США проценти за користування коштами складають 4492,60 доларів США.

Щодо доводів відповідача та його представника про те, що 25.03.2015 року позику у сумі 10000,00 доларів США, яка оформлена відповідною розпискою, відповідач фактично не отримував, а отже з нього підлягають стягненню лише кошти в суму 80000,00 грн., які останній отримав у 2012 році та не повернув позивачу, суд правильно не прийняв їх до уваги, оскільки згідно наявного в матеріалах справи письмового договору позики відповідач отримав саме зазначену у цьому договорі, а не меншу, грошову суму.

Також, суд обґрунтовано, за недоведеністю, не прийняв до уваги доводи відповідача та його представника, що проценти за користування грошовими коштами не підлягають стягненню, оскільки вони сплачувались відповідачем на користь позивача, з огляду на їх недоведеність.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Районним судом було доцільно враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 8 червня 2016 р. у справі № 6-1103цс16.

За нормою ст. 545 ЦК України Прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_3 про те, що за своєю правовою природою спірна розписка є переписаною розпискою про отримання ним у борг суми у 80000 грн., оскільки відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України вказана обставина свідчить про виконання ним попередніх зобовязань перед позивачем, що узгоджується з поясненнями представника позивача у суді першої інстанції.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У розрізі ст. 545 ЦК України ОСОБА_3 всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не було доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, доведено факту повного або часткового виконання ним в строк зобовязання по поверненню 10000 доларів США ОСОБА_4

У разі невиконання зобовязання за договором наступають наслідки, визначені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не встановлений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. Свідченням безоплатного характеру договору позики може бути пряма вказівка закону або застереження в умовах договору про його безоплатний характер. В іншому випадку договір вважатиметься оплатним, навіть за відсутності в ньому умов щодо конкретно визначеної суми винагороди.

При цьому проценти, визначені ст. 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України і сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним.

Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13).

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставним посилання відповідача на постанову ОСОБА_5 Верховного Суду від 10 квітня 2018 року по справі № 910/10156/17 про стягнення грошових коштів, процентів за користування чужими грошовими коштами, де було викладено правову позицію про безпідставність застосування норми ст. 1048 ЦК України за аналогією закону для визначення розміру процентів за користування грошовими коштами разом із застосуванням передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового забезпечення. Розглянута Верховним Судом справа стосувалася іншого спору, коли позивач нарахував проценти в ситуації збереження відповідачем майна без достатньої правової підстави, ст. 1212 ЦК України. Коли відповідач користувався грошовими коштами, отриманими на підставі договору, який згодом був визнаний недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені лише в тих постановах Верховного Суду, які стосуються застосування таких же норм матеріального справа, при аналогічних обставинах справи. Іншій підхід у застосуванні правових позицій порушує принцип правової визначеності, як складової частини загального принципу цивільного судочинства - верховенства права, передбаченого п. 1 ч. 3 ст. 2 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність вимог щодо застосування до ОСОБА_3 законодавчо визначених наслідків порушення грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина 4 статті 524 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражено у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, встановленої для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, у справі 6-284цк17 від 01 березня 2017 року).

Виходячи з наведеного, з огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з апеляційним розглядом, покладаються на відповідача, який подав апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. ст.ст 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 травня 2018 року.

Головуючий

ОСОБА_6

Судді -

ОСОБА_1.

ОСОБА_2.