АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/236/18 Справа № 202/6859/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - Управління - реєстраційна служби Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення, мотивуючи тим, що він є власником 23/150 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та, відповідно, є співвласником цього домоволодіння разом з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Зазначав, що у належному йому на праві власності домоволодінні зареєстровані відповідач ОСОБА_2 та його колишня дружина ОСОБА_8

Вказував, що після придбання ним частини домоволодіння, колишній власник ОСОБА_2 позбавляє його можливості користуватися та вільно розпоряджатися майном, та продовжує проживати у будинку.

Посилаючись на те, що він є власником частини домоволодіння, а його право на користування та проживання грубо порушується, а тому просив суд ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди у користуванні власністю, а саме: будинком АДРЕСА_1 - шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_2

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Виселено ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_3 Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що співвласники домоволодіння, які є третіми особами по даній справі, не заперечують проти його проживання, іншого житла він не має.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно до вимог ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 28 вересня 2016 року належить 23/150 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Іншими співвласниками даного домоволодіння є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

У спірному домоволодінні на даний час зареєстрований відповідач ОСОБА_2 та його колишня дружина ОСОБА_8

Також судом встановлено, що відповідач не має наміру звільняти зайняте ним приміщення, оскільки категорично не згодний з реалізацією на електронних торгах належної йому частини домоволодіння.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що його права власника порушуються та підлягають судовому захисту.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до п.34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року №5 оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 ЖК Української РСР.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частин 1,2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в частини 1 статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Частиною 1 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності).

З матеріалів справи вбачається, що позивач дійсно набув право власності на частину спірного домоволодіння, втім позивачем не надано доказів стосовно того, яку саме частку він набув, та доказів стосовно того, що саме в цій частині будинку, яка наразі на праві власності належить позивачу, проживає відповідач ОСОБА_2

Колегія суддів наголошує на тому, що спірне домоволодіння належить, окрім позивача ОСОБА_3, ще й ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, питання стосовно поділу домоволодіння та виділу часток в натурі між співвласниками не вирішувалось.

Тобто позивач є співвласником домоволодіння, якому на праві власності належить його частина, яка складає 23/150 частини.

Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, або виселення із житлового будинку, що знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову.

Із позовом про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення позивач звернувся одноосібно, при тому, що 23/150 частки житлового будинку не виділена в натурі, порядок користування приміщеннями з іншим співвласником не встановлений.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - Управління - реєстраційна служби Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про виселення, відмовити.

В решті рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.