Справа № 743/1156/17 Провадження № 22-ц/795/615/2018 Головуючий у I інстанції - Сташків В. Б. Доповідач - Боброва І. О.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Бобрової І.О.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря: Шкарупи Ю.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Ріпкинська селищна рада Ріпкинського району Чернігівської області, Добрянська селищна рада Ріпкинського району Чернігівської області, Ріпкинська районна державна адміністрація Чернігівської області,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - смт.Ріпки Чернігівської області,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 05.03.2018,

У С Т А Н О В И В:

18.08.2017 ОСОБА_2 звернулась з позовною заявою до ОСОБА_3, в якому просила позбавити останню батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що вона приходиться матір'ю ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_4 Вказує, що її донька добровільно залишила сина проживати з нею, не піклується про нього, матеріальної допомоги та належної уваги у вихованні дитині не надає, ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо дитини, що свідчить про необхідність позбавлення її батьківських прав.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Покладено на орган опіки та піклування Добрянської селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області контроль за виконанням ОСОБА_3 своїх батьківських обов'язків стосовно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись його на незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального права.

Вказує, що судом не взято до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Добрянської селищної ради Ріпкинського району, де встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків; характеристику Добрянської ЗОШ І-ІІІ ступеня на малолітнього ОСОБА_4, в якій зазначено, що вихованням дитини займається бабуся, а мати проживає окремо, участі у вихованні дитини не бере. Також, посилається на те, що судом не враховано думку дитини, який не бажає проживати з матір'ю.

Апелянт вважає, що відповідач свідомо не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя; не забезпечує необхідним харчуванням, лікуванням. Спілкуватися з дитиною почала після звернення апелянта з позовом про позбавлення батьківських прав.

Також судом було не правильно застосовано норми матеріального права, а саме ст. 51 Конституції України, ст.150, 180, 181 СК України, згідно з якими батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повнолітня.

Відзиви на апеляційну скаргу учасниками справи не подавалися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 ще не втратила можливість змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків по виховуванню дитини й дійшов висновку за можливе не позбавляти ОСОБА_3 батьківських прав відносно своєї малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, попередивши її про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування Добрянської селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області контроль за виконанням ОСОБА_3 своїх батьківських обов'язків. Крім того, суд зазначив, що оскільки правила ч. 2 ст. 166 СК України про стягнення аліментів з осіб, яких позбавлено батьківських прав застосовуються в разі позбавлення особи батьківських прав, а в даному випадку ОСОБА_3 не позбавлено батьківських прав відносно своєї малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відтак позовні вимоги про стягнення аліментів на користь неповнолітньої дитини задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції повністю відповідають матеріалами справи, є законними та обґрунтованими.

Судом по справі встановлено, що ОСОБА_3 являється матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (Серія НОМЕР_1). В графі «Батько», відомості про батька (ОСОБА_6) записані зі слів матері, що стверджується витягом № 0 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 17 липня 2017 року вбачається, що малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з бабусею ОСОБА_2 та дідусем ОСОБА_7 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 Будинок складається з п'яти кімнат, кухні, їдальні, ванної кімнати. Будинок має пічне і газове опалення. В будинку є всі необхідні меблі та побутова техніка. Для дитини є окрема кімната, є ліжко, письмовий стіл. Житлово-побутові умови відповідають потребам для життя та гармонійного розвитку дитини (а.с.8).

З характеристики ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем навчання в Добрянській ЗОШ І-ІІІ ст. вбачається, що дитина навчається у них з першого класу. Хлопець зарекомендував себе як старанний, здібний, активний, комунікабельний учень, який проявляє інтерес до навчання, бере активну участь у громадському житті класу. При цьому, вказано, що вихованням дитини займається бабуся ОСОБА_2, а мати проживає окремо в м. Харкові та на даний час участі у вихованні дитини не бере (а.с.7).

Згідно з висновком органу опіки і піклування виконавчого комітету Добрянської селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області від 07 вересня 2017 року визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 батьківських прав відносно своєї малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з тих підстав, що мати ОСОБА_3 проживає в м. Харкові окремо від сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ухиляється від виконання батьківських обов'язків, оскільки останній проживає з бабусею ОСОБА_2 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 де житлово-побутові умови відповідають потребам для життя та гармонійного розвитку дитини З того часу, коли матір поїхала на працевлаштування до м. Харкова, саме бабуся ОСОБА_2 займається вихованням онука. При цьому, в період перебування ОСОБА_3 в смт. Добрянка Ріпкинського району Чернігівської області, остання в достатній кількості не спілкувалась з дитиною ОСОБА_4, а зі слів ОСОБА_2, в цей період ОСОБА_3 займалась особистими справами. Під час спілкування з дитиною ОСОБА_4 відповідачка ОСОБА_3 підвищує голос, що пригнічує сина (а.с.22-25).

Відповідно до ч.1 ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, зокрема особа, в сім'ї якої проживає дитина.

Приписами ст. 258 СК України визначено, що баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 164 СК України передбачені такі підстави позбавлення батьківських прав: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

За змістом роз'яснень, викладених у пунктах 15 та 18 (абз.2) постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Суд першої інстанції правомірно врахував, що СК України визначено чіткий перелік підстав для позбавлення матері батьківських прав щодо дитини.

Вимоги позивача були обґрунтовані тим, що відповідач ухиляється від виховання своїх обов'язків по вихованню свого сина.

Пунктом 16 (абз. 2) постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 зі змінами „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України обов'язок надати докази на підтвердження вимог і заперечень законом покладено на сторони.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ч.2 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Відповідно до характеристики Громадської організації «Асоціація юристів з захисту прав людини», членом якої є ОСОБА_3, остання зарекомендувала себе з позитивної сторони, є старанним та дисциплінованим членом організації, приймає активну участь у громадському житті, має охайний вигляд, серед членів організації користується повагою, приділяє увагу своєму сину, купуючи йому речі, здійснюючи грошові переводи своїм батькам, спілкується з ним по телефону, у зловживанні спиртними препаратами помічена не була.

З виробничої характеристики КП «Салтівське трамвайне депо» №672 від 24.10.2017 вбачається, що ОСОБА_3 з 22.09.2017 працює кондуктором громадського транспорту, за час роботи зарекомендувала себе з позитивної сторони, порушень трудової дисципліни не має.

Доказів того, що відповідач веде нездоровий спосіб життя матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що вихованням дитини відповідач займається недостатньо, проте, наявні в матеріалах цивільної справи докази не є достатніми для обґрунтованості висновку про ухилення відповідача від виховання дитини, оскільки зібрані докази не свідчать про свідоме та умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками.

Квитанції про придбання дитині одягу, канцелярських товарів дитини для школи, направлення декількох грошових переказів, спілкування по телефону з дитиною, поїздка малолітнього ОСОБА_4 на весні 2017 року до матері в Харків (чого позивач не заперечує) свідчать про те, що відповідач виявляє, хоч і не в достатній мірі, турботу щодо свого малолітнього сина.

Крім того судом встановлено, що раніше до ОСОБА_3 не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання сина.

Зазначені докази спростовують доводи апелянта щодо неврахування судом першої інстанції її тверджень про абсолютне ухилення відповідача від піклування про фізичний, матеріальний та духовний розвиток дитини.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині вимог про позбавлення батьківських прав, попередивши ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків, як то передбачено п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 зі змінами „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав".

Колегія суддів також погоджується із висновком суду про відмову в задоволенні вимог про стягнення аліментів на користь неповнолітньої дитини.

Застосування при відмові в позові ч.2 ст. 166 СК України не є можливим, оскільки дана норма передбачає прийняття рішення про стягнення аліментів на дитину одночасно при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав. Тобто, вимога про стягнення аліментів є похідною і не може бути задоволена при відмові у задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав.

Вимоги про стягнення аліментів на свою користь на утримання малолітньої дитини на підставі ст.180,181,258 СК України позивачем ОСОБА_2 не заявлялись. З огляду на вказане, посилання апелянта в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм ст. 51 Конституції України, ст.150, 180, 181 СК України є безґрунтовними.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування при ухваленні судом рішення висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Добрянської селищної ради Ріпкинського району не заслуговують на увагу. Зміст даного висновку, який був витребуваний судом першої інстанції при відкритті провадження у справі, не відповідає вимогам ст.19 ч.5 СК України Він повністю співпадає зі змістом позовної заяви ОСОБА_2 та не містить будь-яких обґрунтованих доводів на підтвердження висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Не є підставою для скасування рішення твердження апелянта щодо невзяття судом до уваги думки малолітньої дитини. Опитаний в суді першої інстанції у присутності психолога ОСОБА_4 вказав, що бажає проживати з бабусею. Однак предметом судового розгляду не було питання про визначення місця проживання дитини.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи, викладені в скарзі, обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.367, 374, 375, 381, 382- 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду, як касаційної інстанції, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складений 17 травня 2018 року

Головуючий:Судді: