Справа № 462/879/17 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/783/4126/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що суд помилково не застосував до даних правовідносин ч.1 ст.344 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років , набуває на нього права власності. Стверджує, що в спірній квартирі він проживає безперервно з 2005 року, іншого житла у нього фактично не має, оскільки у квартирі де він зареєстрований проживають його сестри з своїми сім'ями, а тому просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Сторони по справі в судове засідання не з»явилися, хоч належним чином були повідомлені про день і час слухання справи, що підтверджується поштовими повідомленнями.

Відповідно до ст.372 ч.2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ст. 247 ч.2 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач по справі ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 01.01.2005 року згідно договору оренди між Львівським ПТУ №1 та батьком позивача ОСОБА_3 останньому тимчасово надано у користування приміщення у гуртожитку АДРЕСА_7 (а.с.4).

Із акту обстеження житлових умов від 20.04.2006 року вбачається, що ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_8, а також у цьому будинку займає на 1-ому поверсі ізолятор із трьох блоків в частині будинку, яка належить гуртожитку базового професійно-технічного училища №1.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1121 від 20.08.2010 року затверджено рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» про надання ОСОБА_3, батькові позивача, квартири АДРЕСА_9 загальною площею 227,3 кв.м, житлова площа 126,9 кв.м, що складається з 6-ти кімнат, кухні та комунальних вигод у будинку АДРЕСА_10

Зазначена квартира АДРЕСА_2 надана сім»ї ОСОБА_3 на сім»ю із семи осіб ( він, дружина, доньки ОСОБА_4, ОСОБА_16, ОСОБА_5, сини ОСОБА_6 та ОСОБА_7).

У квартирі АДРЕСА_11 залишаються проживати позивач ОСОБА_2, який зареєстрований у зазначеній квартирі з 1992 року, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.9).

У 4-х кімнатній квартирі АДРЕСА_12 позивач проживає з 2005 року, вважає, що має право на зазначену квартиру на підставі ст.. 344 ч.1 Цивільного кодексу України, оскільки у квартирі АДРЕСА_13 залишилися проживати його дві сестри із сім»ями.

Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №271 від 11.06.2008 року гуртожитку на АДРЕСА_16 надано статус житлового будинку.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02 квітня 2014 року задоволено позов ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» та виселено ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_5, ОСОБА_14,ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_9 із квартири АДРЕСА_14. Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02.04.2014 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.11.2016 року, набрало законної сили.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 17.03.2015 року задоволено позов ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод». Зобов»язано ОСОБА_3 привести житлове приміщення АДРЕСА_6 у м.Львові до попереднього стану.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідно до вимог ст. 344 ч.1 Цивільного кодексу України(далі ЦК), роз»яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відсутні правові підстави для задоволення позову.

За змістом ст. 344 ч1 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 344 ЦК зазначено, що якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред»явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п»ятнадцять, а на рухоме майно- через п»ять років з часу спливу позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що житлова кімната АДРЕСА_6 у м.Львові була надана батькові позивача ОСОБА_3 на сім»ю із 7-ми осіб до отримання житлової квартири АДРЕСА_3.

Позивач по справі ОСОБА_2 забезпечений житловою площею у квартирі АДРЕСА_4 та наділений правом на постійне проживання у названій квартирі, зареєстрований у ній. Доводи апелянта що у квартирі АДРЕСА_5 залишилися проживати його дві сестри із сім»ями , які як і він залишаються на квартирній черзі для отримання житла не є підставою набуття ним права на квартиру АДРЕСА_6, яка була надана сім»ї ОСОБА_3 згідно договору оренди для тимчасового проживання. (а.с.4). Ордеру на вселення у надане житлове приміщення у позивача немає. На час надання спірного приміщення сім»ї ОСОБА_3 таке мало статус гуртожитку. Після зміни власника будинку та балансоотримувача ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» та його статусу з 2009 року по даний час договори оренди не продовжувалися, набрало законної сили рішення суду про виселення сім»ї ОСОБА_3

Посилання позивача у апеляційній скарзі на оплату комунальних послуг за проживання у приміщенні АДРЕСА_15 не заперечується, оскільки такі оплати поступали від ОСОБА_3 за спожиті послуги за період проживання, що підтверджується доданими до справи квитанціями.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасника справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374 ч.1 п1, 375, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 травня 2018 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота