ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС у м. Києві ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення арешту,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця, обґрунтовуючи вимоги тим, що 28.03.2018 року йому стало відомо про винесення державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС у м. Києві ОСОБА_2 постанови про арешт його майна. В результаті дій державного виконавця було арештоване все його майно, в тому числі зарплатний розрахунковий рахунок №4/НОМЕР_1 в ПАТ «ОСОБА_3 банк ОСОБА_2», що є єдиним його джерелом доходу на теперішній день. Вважає такі дії державного виконавця незаконними та просить скасувати постанову про накладення арешту на його зарплатний розрахунковий рахунок.

Скаржник в судове засідання не зявився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, вимоги скарги підтримує в повному обсязі.

Стягувач в судове засідання не зявилася, повідомлялася вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі.

Державний виконавець в судове засідання не зявився, повідомлявся вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника. державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд визнав за можливе проводити розгляд справи у відсутність осіб, які не зявилися, та постановити ухвалу на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що скарга підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 55 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну виконавчу службу» завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень судів відповідно до законів України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Судом встановлено, що 26.02.2018 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС у м. Києві ОСОБА_2 винесена постанова у виконавчому провадженні № 47865860 про арешт майна боржника, відповідно до якої накладений арешт на майно ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору основ винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 74830 грн.

З довідки «ОСОБА_3 ОСОБА_2» від 28.03.2018 року № Д1-В40/9/363/1 вбачається, що арешт по клієнту ОСОБА_1 накладено постановою про арешт коштів боржника ВП №47865860 від 26.02.2018 року на суму 74830,25 грн., надісланою Шевченківським РВДВС м. Києва, арешт стосується всіх відкритих рахунків у банку.

Згідно квитанції №25 від 29.03.2018 року ОСОБА_1 на рахунок Шевченківського РВДВС м. Києва була перерахована суму в розмірі 19800,00 грн. в рахунок погашення заборгованості по сплаті аліментів.

Відповідно до листа стягувача ОСОБА_4 від 17.04.2018 року, ОСОБА_1 є батьком їхньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з вересня 2017 року по січень 2018 року сплачував їй аліменти на утримання дитини в загальному розмірі 4500 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з накладенням арешту на кошти боржника, що містяться на банківському рахунку, скаржнику здійснено заборону видаткових операцій за картковим рахунком №4/НОМЕР_1, відкритого у ПАТ «ОСОБА_3 банк ОСОБА_2», на який перераховується заробітна плата.

Тобто, ця карта є рахунком на який надходять кошти в якості заробітної плати, яку заявник отримує від працедавця, та які є його доходом.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державну виконавчу службу», працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

В той же час, частиною 1 статті 2, частини 2 статті 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 року № 95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї.

Відповідно до статтею 43 Конституції України гарантовано, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом; громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, накладення арешту на рахунок №4/НОМЕР_1, який відкритий в ПАТ «ОСОБА_3 банк ОСОБА_2» та призначений для перерахування на нього заробітної плати, унеможливлює своєчасне отримання заробітної плати, що призводить до порушення конституційних прав заявника та позбавляє його коштів на існування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, виконавчою службою під час розгляду справи не доведено підстав для застосування арешту рахунку, який призначений для перерахування на нього заробітної плати, кошти на якому в подальшому не можуть бути використані для погашення заборгованості перед стягувачем, тому дії державного виконавця слід розцінювати як неправомірні, а вимогу скарги щодо скасування постанови в частині накладення арешту на зарплатний розрахунковий рахунок такою, що підлягає задоволенню.

Щодо заявленої вимоги скаржника у частині зобов'язання державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості по аліментахзадоволенню не підлягають, оскільки принципи визначення заборгованості по аліментам встановлені ст. 195 Сімейного кодексу України, та відповідно до ч. 4 ст. 195 Сімейного кодексу України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що при конкуренції загальних та спеціальних норм права слід керуватись спеціальними нормами права, які передбачають процедуру вирішення спору про розмір заборгованості по аліментам, яка визначена ч. 4 ст. 195 Сімейного кодексу України, оскільки норми Розділу VII ЦПК України передбачають, що предметом скарги можуть бути лише процесуальні рішення і дії державного виконавця, а спір щодо розрахунку заборгованості по аліментам вирішується в позовному провадженні шляхом звернення до суду з відповідним позовом на загальних підставах, оскільки положення ч. 4 ст. 195 Сімейного кодексу України (спеціальної норми) вказують на те, що розмір заборгованості по аліментам визначається державним виконавцем та вразі незгоди з ним - спір вирішується по суті судом з визначенням конкретного розміру заборгованості по аліментам (в разі надання позивачем в такій справі власного розрахунку заборгованості по аліментів та його доведення в суді), при цьому, вказана норма права не передбачає можливість, навіть в судовому порядку в ході судового контролю за виконанням рішень, - зобов'язати державного виконавця переглянути визначений ним розмір заборгованості по аліментам чи зобов'язати його провести перерахунок заборгованості за іншими принципами.

З огляду на викладене, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що викладені в скарзі вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 447-453 ЦПК України, на підставі ЗУ «Про виконавче провадження», суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (РНОКПП НОМЕР_2, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС у м. Києві ОСОБА_2 щодо накладання арешту на зарплатний розрахунковий рахунок №4/НОМЕР_1, відкритий в ПАТ «ОСОБА_3 банк ОСОБА_2» на ім'я ОСОБА_1.

Скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС у м. Києві ОСОБА_2 від 26.02.2018 року ВП №47865860 в частині накладення арешту на зарплатний розрахунковий рахунок №4/НОМЕР_1, відкритий в ПАТ «ОСОБА_3 банк ОСОБА_2» (, МФО 300335) на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (РНОКПП НОМЕР_2, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3).

В іншій частині скарги - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області за правилами, встановленими в ст. ст. 354-356 ЦПК України відповідно, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя Є.Ю.Чернишова