АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1919/18 Справа № 199/6225/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Єлізаренко І.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та стягнення суми, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та стягнення суми.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_3 посилалася на те, що з ОСОБА_2 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 1994 року, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2013 року було розірвано. Від шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. У період шлюбу ними було придбано квартиру №АДРЕСА_1, право власності на яку було оформлено на неї. Зазначає, що подружні відносини між ними припиненні з весни 2011 року, та з цього ж часу відповідач не проживає в АДРЕСА_5, комунальні послуги не сплачує. Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 січня 2015 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/2 частину квартиру №АДРЕСА_1 та встановлений порядок користування житловим приміщенням. Рішенням Апеляційного суду міста Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року було скасовано рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 січня 2015 року в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1, у позовних вимогах ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою було відмовлено. Під час розгляду справи їй стало відомо, що відповідач без її відома 20 вересня 2000 року придбав автомобіль Toyota Corolla, 1994 року випуску, державний знак НОМЕР_1, у період з 29 січня 2013 року по 12 липня 2013 року відповідачем було зареєстровано мисливську гладкоствольну рушницю BERETTA AL391. Вказане рухоме майно у подальшому було відчужено відповідачем без її відома та згоди. Згідно висновку про оцінку вартості легкового автомобіля Toyota Corolla складає 83 200 грн., вартість мисливської гладкоствольної рушниці BERETTA AL391 - 14 400 грн. Починаючи з 01 січня 2012 року та по теперішній час вона сплачує комунальні послуги з урахуванням витрат відповідача, який зареєстрований в АДРЕСА_6, загальна сума яких складає 20 058 грн. 12 коп. На підставі викладеного просила суд стягнути з відповідача на її користь1/2 частину вартості спірного легкового автомобіля Toyota Corolla у розмірі 41 700 грн., 1/2 частину вартості мисливської гладкоствольної рушниці BERETTA AL391 - 7 200 грн., та 1/2 частину витрат по сплаті комунальних платежів у сумі 10 029 грн. 35 коп.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Toyota Corolla, 1994 року випуску, державний знак НОМЕР_1, - 41 600 грн., 1/2 частину сплачених комунальних послуг у сумі 10 029 грн. 35 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн.20 коп., а всього 52 180 грн. 55 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2017 року було залишено без задоволення заяву представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та стягнення суми (а.с.144).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення суду від 25 лютого 2016 року скасувати в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки Toyota Corolla, 1994 року випуску, державний знак НОМЕР_1, - 41 600 грн., 1/2 частину сплачених комунальних послуг у сумі 10 029 грн. 35 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн.20 коп., а всього 52 180 грн. 55 коп. та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи з 26 лютого 1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2013 року у справі №206/4906/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу було розірвано(а.с.178, 179).

Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.83, 84).

Судом встановлено, за час спільного проживання подружжям було придбано квартиру №АДРЕСА_2, право власності на яку було оформлено на ім'я позивачки.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 січня 2015 року у справі №206/6941/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, набутої в шлюбі, встановлення порядку користування, зобов'язання не чинити перешкод було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири №АДРЕСА_1. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділиши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 12,6 м кв., ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 16.5 м кв. Інші приміщення: коридор, кладову, кухню, туалет, ванну та лоджію залишити у спільному користуванні співвласників. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с.10-15).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 січня 2015 року скасовано в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1. У позові ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою було відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.16-18).

Згідно довідки №14/370ц від 16 березня 2015 року Управління державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області 20 вересня 2000 року, тобто в період шлюбу, ОСОБА_2 було придбано та зареєстровано за ним автомобіль Toyota Corolla, 1994 року випуску, державний знак НОМЕР_1. 30 серпня 2001 року вказаний автомобіль був знятий з реєстрації (а.с.19).

Відповідно до звіту про вартість автомобіля Toyota Corolla, проведеного ПП «Компанія ДЕЛКОНС» 25 березня 2015 року, вартість автомобіля Toyota Corolla становить - 83 200 грн. (а.с.21, 22).

Позивачем суду було надано копії квитанцій про сплати нею комунальних послуг за період з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2015 року, у квартирі №АДРЕСА_1, сума яких становить: по квартплаті - 3 025 грн. 87 коп.; по оплаті за газ - 1 190 грн. 80 коп.; водопостачання та водовідведення - 4 912 грн. 31 коп., по оплаті за спожиту електроенергію - 2 337 грн. 67 коп., гаряче водопостачання та опалення - 6 750 грн. 12 коп., послуги ліфта - 493 грн. 15 коп., вивіз сміття - 1 348 грн. 78 коп. - усього 20 058 грн. 70 коп., 1/2 частину яких в сумі 10 029 грн. 35 коп. позивач просила стягнути з відповідача (а.с.23-47).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та стягнувши з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості за 1/2 частини вартості легкового автомобіля Toyota Corolla, 1994 року випуску, державний знак НОМЕР_1, у розмірі 41 600 грн. та 1/2 частину сплачених комунальних послуг у розмірі 10 029,35 грн. (1/2 частина), як зі співвласника квартири №АДРЕСА_2, який зобов'язаний нести витрати по утриманню належному йому майна, суд першої інстанції посилався на їх законність та обґрунтованість, однак погодитися з такими висновками суду в цій частині неможливо, оскільки суд дійшов них у порушення норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що, відповідно до ст.376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

За правилами частини 1 статті 71 СК майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

З 26 лютого 1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2013 року у справі №206/4906/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу було розірвано(а.с.178, 179).

Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.83, 84).

Судом встановлено, за час спільного проживання подружжям було придбано квартиру №АДРЕСА_2, право власності на яку було оформлено на ім'я позивачки.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 січня 2015 року у справі №206/6941/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, набутої в шлюбі, встановлення порядку користування, зобов'язання не чинити перешкод було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири №АДРЕСА_1. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділиши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 12,6 м кв., ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 16.5 м кв. Інші приміщення: коридор, кладову, кухню, туалет, ванну та лоджію залишити у спільному користуванні співвласників. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с.10-15).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 січня 2015 року скасовано в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1. У позові ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою було відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.16-18).

Згідно довідки №14/370ц від 16 березня 2015 року Управління державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області 20 вересня 2000 року, тобто в період шлюбу, ОСОБА_2 було придбано та зареєстровано за ним автомобіль Toyota Corolla, 1994 року випуску, державний знак НОМЕР_1. 30 серпня 2001 року вказаний автомобіль був знятий з реєстрації (а.с.19).

Таким чином, спірний автомобіль Toyota Corolla, 1994 року випуску, державний знак НОМЕР_1 був придбаний 20 вересня 2000 року - в період шлюбу сторін та реалізований відповідачем 30 серпня 2001 року - також в період шлюбу сторін.

Відповідно до звіту про вартість автомобіля Toyota Corolla, проведеного ПП «Компанія ДЕЛКОНС» 25 березня 2015 року, вартість автомобіля Toyota Corolla становить - 83 200 грн. (а.с.21, 22).

З матеріалів справи вбачається з даними позовними вимогами позивач звернулася до суду 12 серпня 2015 року (а.с 5-8).

В заяві про перегляд оскаржуваного заочного рішення суду та в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 зазначив, що суд першої інстанції, розглянувши справу у його відсутність, позбавив його права на застосування до спірних правовідносин правил позовної давності, на що він має право відповідно до ст.ст. 256-268 ЦК України (а.с.128-130, 145-148).

До апеляційного суду відповідач звернувся із заявою про застосування строків позовної давності у даній справі, пояснивши, що у часті у справі в суді першої інстанції він не приймав та про існування справи взагалі не знав, а тому не мав змоги заявити таке клопотання в суді першої інтонації (а.с.185).

Отже, автомобіль відповідачем було придбано 20 вересня 2000 року, тобто в період шлюбу сторін, а тому спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, та вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача компенсації за 1/2 частини вартості проданого відповідачем легкового автомобіля Toyota Corolla, 1994 року випуску, державний знак НОМЕР_1, у розмірі 41 600 грн. є обґрунтованими.

Однак, статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Слід зазначити оскаржуване рішення суду у даній справі було ухвалено в заочному порядку. Відповідач звертався до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення суду у встановлену законом порядку, в якій зазначав про пропуск позивачем строку позовної давності, та ухвалою суду було залишено без задоволення вказану заяву відповідача.

Враховуючи, що вказаний автомобіль відповідачем був реалізований 30 серпня 2001 року під час шлюбу сторін, шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 01 серпня 2013 року, а в своїй позовній заяві у даній справі позивач зазначала, що подружні відносини між сторонами припинені з весни 2011 року, та з позовною заявою до суду позивач звернулася до суду лише у серпні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, про застосування якого просив відповідач, і який має відраховуватися з дати реалізації спірного автомобіля, тобто з 30 серпня 2001 року, у задоволенні позовних вимог позивача в цій частині слід відмовити у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності на звернення до суду з вказаними позовними вимогами.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь 1/2 частини сплачених нею комунальних послуг в розмірі 10 029 грн. 35 коп. слід зазначити наступне.

Згідно з ст. 1, п.5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»споживач, це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ст. 360 ЦК України співвласник зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов'язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Оскільки «Правила користування приміщеннями житлових будинків», затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, п. 7 зобов'язують наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги, встановлені договором або законом, враховуючи положення ст. 541 Цивільного Кодексу України, зобов'язання з оплати комунальних послуг мають солідарний характер, а тому особи, що проживають в квартирі позивача несуть солідарні зобов'язання з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно ст. 67 Житлового кодексу Української РСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, водовідведення, газ, електрична, теплова енергія і інші послуги) підлягають оплаті крім квартплати за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Згідно з п. 17, 18, 20, 30 «Правил надання населенню послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач повинен своєчасно у встановлений термін сплачувати надані послуги.

Сплата за комунальні послуги підлягає стягненню з споживачів у солідарному порядку, так як повнолітні члени сім'ї наймача, згідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР несуть солідарну відповідальність за обов'язками, які виникають із договору найма.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 січня 2015 року у справі №206/6941/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, набутої в шлюбі, встановлення порядку користування, зобов'язання не чинити перешкод було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири №АДРЕСА_1. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділиши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 12,6 м кв., ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 16.5 м кв. Інші приміщення: коридор, кладову, кухню, туалет, ванну та лоджію залишити у спільному користуванні співвласників. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с.10-15).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 січня 2015 року скасовано в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1. У позові ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою було відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.16-18).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину сплачених нею комунальних послуг в розмірі 10 029 грн. 35 коп. за користування у квартирі №АДРЕСА_1 за період часу з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2015 року, що складаються із: по квартплаті - 3 025 грн. 87 коп.; за газ - 1 190 грн. 80 коп.; водопостачання та водовідведення - 4 912 грн. 31 коп., за спожиту електроенергію - 2 337 грн. 67 коп., гаряче водопостачання та опалення - 6 750 грн. 12 коп., послуги ліфта - 493 грн. 15 коп., вивіз сміття - 1 348 грн. 78 коп. (усього 20 058 грн. 70 коп.: 2 = 10 029 грн. 35 коп.) (а.с.78-81).

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на 1/2 частину квартири №АДРЕСА_3 (Дніпропетровськ), відповідно вимог чинного законодавства.

В своїй позовній заяві позивач зазначала, що відповідач у квартирі №АДРЕСА_1 не проживає з весни 2011 року (а.с.78-81).

Відповідач ОСОБА_2 з 05 серпня 2013 року знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.82).

З 30 серпня 2013 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 (а.с.176).

До позовної заяви позивачем були надані копії квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с.85-94, 97-117).

Слід зазначити в копіях квитанцій про сплату комунальних платежів у квартирі №АДРЕСА_1, наданих позивачем, зазначено дати сплати за надані комунальні послуги позивачем за період часу - з грудня 2013 року до серпня 2015 року, тобто в період часу, коли відповідач ОСОБА_2 вже не був зареєстрований та не проживав у вказаній квартирі.

За період часу з 01 січня 2012 року до 05 серпня 2013 року - коли відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі, відповідні квитанції про сплату комунальних платежів за цей період в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача її користь 1/2 частини сплачених нею комунальних послуг в розмірі 10 029 грн. 35 коп. за період часу з 01 січня 2012 року до 30 квітня 2015 року слід відмовити у зв'язку з недоведеністю.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року скасувати частково в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Toyota Corolla, 1994 року випуску, державний знак НОМЕР_1, - 41 600 грн., 1/2 частину сплачених комунальних послуг у сумі 10 029 грн. 35 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та стягнення суми - скасувати частково в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Toyota Corolla, 1994 року випуску, державний знак НОМЕР_1, - 41 600 грн., 1/2 частину сплачених комунальних послуг у сумі 10 029 грн. 35 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн.20 коп., а всього 52 180 грн. 55 коп.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Toyota Corolla, 1994 року випуску, державний знак НОМЕР_1 в сумі 41 600 грн., 1/2 частину сплачених комунальних послуг в сумі 10 029 грн. 35 коп. - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 704 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді