Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/909/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.05.2018 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Левка Т.Ю.,

секретар судового засідання - Роман К.С.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та просить винести рішення про визнання за ним права власності на завершений будівництвом житловий будинок в АДРЕСА_1, загальною площею житлового будинку - 30,5 кв.м., в тому числі житловою - 12,9 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, який помер АДРЕСА_2 р., сестри ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 р., у зв'язку з тим, що із-за відсутності правовстановлюючих документів на спадковий будинок він не може отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі.

Позивач ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з'явився, однак подав до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будучи повідомленими про день, час та місце проведення підготовчого судового засідання належним чином, в підготовче судове засідання не з'явилися, однак подали через канцелярію суду письмові заяви, згідно яких вимоги позивача визнають, проти задоволення таких не заперечують та просять суд розглянути справу у її відсутність.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідачами позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.206 ЦПК України визнання ними позову прийнято судом.

Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін та визнання позову відповідачами, суд вважає за можливе у підготовчому судовому засіданні ухвалити рішення про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що АДРЕСА_2 року в м.Виноградів помер батько позивача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13.09.2007 р. серії НОМЕР_2 .

На момент смерті разом з ним, в будинку за адресою АДРЕСА_1, проживала його дружина ( мати позивача ) ОСОБА_6, дочка ОСОБА_5 (сестра позивача) та син померлого- позивач ОСОБА_1, що стверджується копією будинкової книги.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Таким чином, спадкування після смерті батька позивача відбувалось за правилами, встановленими ЦК 1963 р.

В силу статті 16 Закону України «Про власність» (який діяв на час виниклих правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України», та ст.ст.22,28 КпШС УРСР, які діяла на час виникнення спільної сумісної власності, «майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 був спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим кожному з подружжя - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 належали по 1/2 частини вказаного нерухомого майна.

Після смерті батька позивача ОСОБА_4, як спадкоємці першої черги (ст.529 ЦК УРСР), фактично вступивши у володіння спадковим майном, в порядку передбаченому п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР, в рівних частках - по 1/6 від належної (1/2) померлому батьку позивача частки спадкового майна (житлового будинку за адресою АДРЕСА_1) успадкували ОСОБА_6 (дружина померлого ОСОБА_1), ОСОБА_1 (син померлого ОСОБА_4, позивач за цим позовом) та ОСОБА_5 (дочка померлого ОСОБА_1).

Частка ОСОБА_6, після смерті ОСОБА_4 шляхом прирощення до належної їй (1/2) частки склала 2/3 = (1/2+1/6) частини житлового будинку, який розміщений в АДРЕСА_1.

Документально право власності на спадкове майно оформлено не було.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року в м.Виноградів померла мати позивача - ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 03.01.1997 р. серії НОМЕР_3, на момент смерті якої позивач вже не проживав в спадковому будинку (переїхав з 1989 р.) так як мав свою сім'ю вони проживали окремо.

Позивач р продовжував доглядати за дворогосподарством та земельною ділянкою так, як його сестра ОСОБА_5 була інвалідом з дитинства, не була одружена та не мала ні рідних ні усиновлених дітей.

Після смерті матері позивача ОСОБА_6, її частку (2/3) успадкувала дочка померлої (сестра позивача) ОСОБА_5, яка проживала разом з нею та фактично вступила у володіння спадковим майном, в порядку передбаченому п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР.

Частка ОСОБА_7, після смерті ОСОБА_6, шляхом прирощення до належної їй (1/6) частки склала 5/6 = (1/6+2/3) частини житлового будинку, який розміщений в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року в м.Виноградів померла сестра позивача - ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_3 р. серії НОМЕР_4, після смерті якої позивач є єдиним спадкоємцем першої черги, оскільки інших братів та сестер у померлої не було, вона не була одруженою та дітей не мала.

За свого життя, заповітів померлі батько позивача ОСОБА_4, мати позивача ОСОБА_6 та сестра позивача ОСОБА_5 не складали та не залишали.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст.529 ЦК України, в редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.530 ЦК України, в редакції 1963року, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України, в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

В силу ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. ст. 548, 549, 529 ЦК України в редакції 1963 року позивач прийняв спадщину (2/3 частину житлового будинку) шляхом фактичного вступу в її управління, так як доглядав за будинком, та прибудинковою територією, тому з ІНФОРМАЦІЯ_3 року він став одноосібним власником майна.

Відповідачами по справі є рідні діти позивача - син ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3, які на спадковий будинок не претендують та не заперечують проти визнання права власності на спадкове майно за позивачем, про що подали до суду відповідні заяви.

Відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

Згідно із правилами, встановленими п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими Наказом Мін'юсту від 22.02.2012 року N 296/5, для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та Витяг із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Для оформлення права на спадщину позивач звернувся до приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу Стойки С.М. , де отримав письмову відмову від 04.04.2018 року за №152/01-16, згідно якої видати свідоцтво про право на спадщину після смерті померлої ОСОБА_5, немає можливості оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок .

Відповідно до ч.1 ст.6 ЦК Української РСР та ст.16 ЦК України 2003 року визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно довідки КП «Виноградівське РБТІ» за № 983 від 28.12.2017 року та Технічного паспорта на житловий будинок від 07.09.2007 року, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1, рахується на підставі проведеної технічної інвентаризації станом на 07.09.2007 року за ОСОБА_4, батьком позивача, який помер АДРЕСА_2 року. Правовстановлюючі документи на житловий будинок не оформлені. Рік будівництва будинку -1953.

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах судами повинні оцінюватись у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 200, 206, 223, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 6, 525, 527, 534, 541, 542, 548, 549 ЦК УРСР в ред. від 18.07.1963 року, ст.ст.16, 392 ЦК України, Постанови ПВС України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючим та зареєстрованим в АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_1, право власності на завершений будівництвом житловий будинок в АДРЕСА_1, загальною площею житлового будинку - 30,5 кв.м., в тому числі житловою - 12,9 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, який помер АДРЕСА_2 р., сестри ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 р.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

ГоловуючийТ. Ю. Левко