Справа № 487/3812/17
Провадження № 2/487/713/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2018 року. Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Біцюка А. В., за участю секретаря Попович В. Б., позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу другого з батьків,

В С Т А Н О В И В:

20 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить надати їй дозвіл на одноразовий виїзд ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 за межі України в її супроводі до Єгипту у жовтні - листопаді 2017 року.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 від шлюбу з ОСОБА_3 має дитину - малолітню ОСОБА_4, яка проживає разом з нею. Батько дитини не проживає разом з дитиною, фактично з нею не спілкується, аліменти сплачує не регулярно та із затримками. На теперішній час є можливість та необхідність вивезти дитину на відповіинок за кордон для оздоровлення, однак внаслідок відсутності комунікації між батьками (місце перебування відповідача невідоме) отримати згоду батька дитини на виїзд за кордон в іншій спосіб, ніж в судовому порядку не має можливості.

Під час розгляду справи позивачка посилаючись на тривалий розгляд справи уточнювала свої вимоги в частині періоду виїзду дитини за кордон і остаточно просила суд дати дозвіл на одноразовий виїзд дитини за кордон тривалістю до 15 календарних днів до Туреччини (місто Анталія) в період з 01.07.2018 року по 31.09.2018 року або до Єгипту (місто Шарм-Ель-Шейх) в період з 01.10.2018 року по 31.11.2018 року.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримувала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні.

Відповідач до судового засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнавав, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, суду надав відзив на уточнену заяву, в якій в задоволенні позову просив відмовити, виходячи з наступного. Позивачка жодного разу не зверталась до відповідача з проханням щодо надання дозволу на виїзд доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 за межі України до Єгипту або до Туреччини. Також, у зв'язку з політичною та безпековою ситуацією у Турецькій республіці та Арабській республіці Єгипет відповідач непокоїться за безпеку та здоров'я дитини, та вважає, що на даний час така поїздка не сприятиме інтересам дитини, її всебічному розвитку та оздоровленню. Крім того, позивачка усіляко перешкоджає відповідачу в його спілкуванні з донькою, в тому числі це стосується і поїздок дитини за кордон. Так, мати відповідача проживає на о. Сарданія, Італія, має там вид на проживання та постійне помешкання. В той же час позивачка категорично заперечує проти будь-яких поїздок доньки до бабусі (матері відповідача) на канікули, які повністю готовий оплатити відповідач. За такого, відповідачу незрозуміло, чому позивачка заперечує проти виїзду доньки за кордон до Італії, та в той же час просить суд надати їй дозвіл на виїзд доньки за кордон до країн, в яких на сьогоднішній день політична та безпекова ситуація є нестабільною, що в свою чергу може загрожувати здоров'ю та життю дитини. На підставі вищевикладеного просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник служби у справах дітей ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні суду пояснювала, що з батьком не бачилась вже тривалий час. Востаннє, коли вона спілкувалась з батьком, він заперечував проти її виїзду за кордон разом з матір'ю та пропонував їй поїхати за кордон з ним. Також зазначає, що хоче поїхати до Туреччини або до Єгипту, оскільки там відпочивали її друзі та мати.

З'ясувавши позиції сторін, дослідивши надані ними докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.11.2015 року. Від шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, що видано Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції.

Малолітня ОСОБА_4 проживає разом з позивачкою, що підтверджується матеріалами справи.

На даний час позивачка має намір вивезти малолітню ОСОБА_4 до Туреччини (місто Анталія) в період з 01.07.2018 року по 31.09.2018 року або до Єгипту (місто Шарм-Ель-Шейх) в період з 01.10.2018 року по 31.11.2018 року, однак відповідач не надає згоди на виїзд дитини за межі України.

Вирішуючи позов, суд виходить з наступного.

В силу вимог ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в'їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у ч. 1 цієї статті, для виїзду з України і в'їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Відповідно до п.п. 1, 2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року № 152, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон.

Згідно п. 4 Порядку паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 16-річного віку, - на десять років.

Відповідно до пп. 2 п. 7 Порядку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою.

Згідно п.п. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків на підставі нотаріально посвідченої згоди та за відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

При цьому, відповідно до ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

В ч. 1 ст. 2 СК України зазначено, що сімейне законодавством регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Нормами ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Стаття 155 СК України вказує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, а в ч. 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною 1 ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка недосягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Закон України «Про охорону дитинства» у ст. 12 зазначає, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Принципами п.п. 2, 4 Декларації про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації об'єднаних націй 20.11.1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Згідно п. 1 ст. 18, п. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Оскільки позивачка позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду від відповідача у вигляді заяви на виїзд їх спільної доньки за кордон в супроводі матері, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову.

Таким чином, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право на свободу пересування, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цього права, суд вважає, що такий виїзд за кордон України малолітньої ОСОБА_4 у супроводі її матері буде здійснений в інтересах дитини та сприятиме її всебічному розвитку і фізичному оздоровленню та не буде суперечити чинному законодавству.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 141, 150, 157 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 313 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 43, 81, 258, 259, 265-268, 273, 353 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на одноразовий тимчасовий (тривалістю не більше п'ятнадцяти календарних днів) виїзд за межі України неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, до міста Шерм-Ель-Шейх (Египет) в період з 01 жовтня 2018 року, але не раніше дня набрання рішенням у справі законної сили, до 30 листопада 2018 року (включно), без нотаріально посвідченої згоди і супроводу батька - ОСОБА_3, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зобов'язавши її повернути дитину в Україну після спливу терміну перебування за кордоном.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 640 гривень 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області або до того ж суду через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з дня складання його повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.05.2018 року.

Суддя А. В. Біцюк