АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2039/18 Справа № 204/6130/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участю секретаря - Керімової-Бандюкової Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3, третя особа Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих доповнень, просила: визнати поважними причини пропуску строку позовної давності; визнати Кредитний договір за № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та ОСОБА_2 - недійсним; визнати Договір Іпотеки № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та ОСОБА_2 - недійсним; визнати Договір Поруки № DNU0GK00000914/1 від 20.11.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та ОСОБА_3 - недійсним; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 20.11.2006 року між нею та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» був укладений Кредитний договір за № DNU0GK00000914, відповідно до якого Банком було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти у сумі 49560,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення кредиту - 20 листопада 2026 року.

В забезпечення виконання зобовязань по вказаному договору між Банком та нею був укладений Договір Іпотеки № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року, а також був укладений Договір Поруки № DNU0GK00000914/1 з ОСОБА_3. Вона вважає, що укладений кредитний договір суперечить чинному законодавству, що є підставою для визнання цього договору недійсним.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитний договір суперечить чинному законодавству, оскільки за умовами договору їй видали гроші в іноземній валюті - доларах США, Банк перед укладенням кредитного договору не надав їй, як споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які на думку позивачки не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а також не врахував висновок № 15/11.3/40 судової економічної експертизи по даній справі, складений 14.07.2017 року, що свідчить про недійсність кредитного договору, та похідних від нього іпотечного, та договору поруки.

Ухвалою суду до участі у дану справу був залучений ОСОБА_3 в якості співвідповідача та виключений з кола третіх осіб по справі.

Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд Дніпропетровскої області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_4.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду не зявився, причини неявки не повідомив, був сповіщений належним чином.

Неявка в судове засідання учасників справи не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи і відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК їх неявка,з урахуванням належного повідомлення про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № DNU0GK00000914.

Відповідно до кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 49560,00 доларів США на термін до 20.11.2026 року, зі сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди Банку у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, а вона зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором (а.с.5).

Банк перед ОСОБА_2 виконав свої зобовязання.

В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за Кредитним договором № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року були укладені наступні договори:

-Договір Іпотеки № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та ОСОБА_2, відповідно до якого позивачка передала в іпотеку Банку квартиру № АДРЕСА_1 (а.с.6-8). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 50.

-Договір поруки DNU0GK00000914/1 від 20.11.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та ОСОБА_3, відповідно до умов якого, останній взяв на себе на добровільних засадах відповідати перед банком по зобовязаннях позичальника в повному обсязі.

Позивачка вважає, що вищевказані договори є такими, що суперечать чинному законодавству, у звязку з чим просила визнати їх недійсними.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір у письмовій формі, відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Банк надав ОСОБА_2 обумовлену в кредитному договорі грошову суму, розділ 1 кредитного договіру № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року містить всі істотні умови договору, підписані сторонами та скріплені печаткою Банка, а тому позичальник була належним чином ознайомлена з умовами підписання кредитного договору та погодилася на такі умови, про що свідчить підпис ОСОБА_2 на кожному аркуші спірного договору.

Так само й відповідач ОСОБА_3 був належним чином ознайомлений з умовами підписання договору поруки, та погодився на такі умови, про що свідчить і його підпис на спірному договорі.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду.

Так, відповідно до ст. 6, та ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України, у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики, що передбачено ст. 1046 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, які фактично повторюють обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2, стосовно підстав визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів, а також договору поруки, висновків суду не спростовують.

Так, позивачка, як в позові так і в доводах апеляційної скарги вважає, що кредитний договір суперечить чинному законодавству,оскільки за умовами договору їй видали гроші в іноземній валюті - доларах США,що на її думку суперечить ч. 1 ст. 524 ЦК України, в якій зазначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, а також відповідачем при укладанні спірного договору не було надано їй (позичальнику) в письмовій формі інформації про умови кредитування тощо.

Такі доводи позивачки колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Проте, згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

А згідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 9 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія).

Відповідно до п. 5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На цей час законодавчо не встановлені межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція надання банком кредиту в іноземній валюті не потребувала індивідуальної ліцензії.

Таким чином, твердження позивачки щодо порушення Банком її законних прав і інтересів при укладанні спірного кредитного договору, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки укладення кредитного договору в іноземній валюті і здійснення розрахунків в іноземній валюті на день укладення кредитного договору не суперечило діючому на той час законодавству і Цивільному кодексу України, про що районний суд обґрунтовано зазначив у своєму рішенні, а тому колегія суддів також вважає, що на момент укладення договору між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, та не відбулось порушення прав та інтересів сторін.

Також районним судом обґрунтовано відмовлено в задоволені вимог позивачки про визнання договорів недійсними з тих підстав, що Банк перед укладенням кредитного договору не надав їй, як споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які на думку позивачки не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спірний договір на час його укладання, а саме 20.11.2006 року - такої вимоги не мав, а оскільки Закон зворотної сили в часі не має, тому і позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що районним судом безпідставно не взято до уваги висновок експерта від 14.07.2017 року №15/11.3/40, відповідно до якого встановлені порушення законодавства під час укладання кредитного договору за № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Аналізуючи зроблені експертом висновки районний суд, в своєму рішенні зазначив, що згідно висновку № 15/11.3/40 судової економічної експертизи по даній справі, складеного 14.07.2017 року, по спірному кредитному договору реальна відсоткова ставка складає більший розмір, ніж зазначено у спірному договорі, у звязку з чим сукупна ціна кредиту більша та складає 124763,41 доларів США, що є беззаперечною підставою, для звернення до суду з вимогами про зменшення зазначеної відсоткової ставки, за якою банк розрахував заборгованість, та не є підставою для визнання кредитних договорів недійсними.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком районного суду, та зазначає, що доводи апеляційної скарги в цій частині фактично повторюють сам висновок експерта, та не містять жодного правового обґрунтування незгоди з висновком суду в цій частині.

Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору № DNU0GK00000914 від 20.11.2006 року, тому не вбачається підстав й для визнання недійсними похідних від нього договорів поруки та іпотеки квартири від 20.11.2006 року.

Таким чином, ці та інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони були предметом дослідження суду першої інстанції і колегія суддів погоджується з їх оцінкою та вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і, на думку колегії суддів, зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17 травня 2018 року.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_6