Справа № 182/819/18
Провадження № 2/0182/1590/2018
14.05.2018 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.
секретар Скоробогатова А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Єврокар Україна" про захист прав споживачів, -
Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ „Єврокар Україна" про захист прав споживачів.
В судове засіданні позивач та його представник не прибули, представник позивача надала заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином судовими повістками з поштовими повідомленнями, які повернулись до суду без вручення.
Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідачів.
Як встановлено в судовому засіданні, 20.09.2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» як лізингодавцем, та позивачем ОСОБА_1 як лізингоодержувачем було укладено Договір фінансового лізингу № 3861 (а.с.10-17), предметом якого є транспортний засіб «Chery Tiggo». Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (п.1.3 договору). Пунктом 1.4 договору фінансового лізингу визначено, що незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в договорі та лише за заявою лізингоодержувача, предмет лізингу може бути змінено на інший предмет до моменту купівлі предмета лізингу. Предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу та оплати різниці у разі зміни вартості предмету договору. На виконання умов договору, позивачем 20.09.2017 року були сплачені грошові кошти у розмірі 41 860, 00 грн. (а.с.9). Після тривалого очікування автомобіля та перемовин з представником відповідача позивач при став н6а пропозицію представника ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» і звернувся до відповідача з вимогою про розірвання договору та повернення сплачених коштів (а.с.8). Проте, отримав від відповідача відповідь, що, згідно п.12.1 Договору, при розірванні договору за бажанням лізингоодержувача, комісія за організацію по Договору не повертається. Позивач з цим не погодився, однак більше зв'язатися з відповідачем не зміг.
Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».
Згідно ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
За договором фінансового лізингу, лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника), відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника), відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно зі ст.807 ЦК України, предметом лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена законодавством до основних фондів.
Відповідно до ст.184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.
Індивідуальними ознаками транспортного засобу, які дають можливість його ідентифікувати як об'єкт цивільних прав та обов'язків, є: марка, модель, тип, об»єм двигуна, тип пального, колір, дата випуску, вартість тощо.
Зі змісту договору фінансового лізингу № 3861 від 20.09.2017 року встановлено, що предмет фінансового лізингу у даному випадку чітко не визначений, оскільки відсутні його технічні й індивідуальні характеристики.
Отже, укладений сторонами договір фінансового лізингу не містить обов'язкових істотних умов договору, оскільки він не містить таких індивідуальних ознак транспортного засобу, які б вирізняли цей транспортний засіб з-поміж інших.
Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.
Згідно зі ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу, який укладений між юридичною особою - ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» та фізичною особою - ОСОБА_1 містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч.2 ст.799 ЦК України, він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню.
Матеріалами справи підтверджено, що спірний правочин, в порушення зазначених вимог закону, укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення.
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
За змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;(п.2, 3 ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених в договорі (п.11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п.13).
Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-3020цс15від 11 травня 2016 року.
У відповідності до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність
Згідно з ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Положеннями укладеного договору передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі, згідно з умовами цього договору (пункт 1.3 статті 1 договору).
Повернення чи зарахування внесених платежів в разі зменшення вартості предметі лізингу договір не передбачає.
Згідно з п.3.4.5, п.10.12, дострокове погашення може відбуватися не раніше, ніж через 12 календарних місяців після підписання акту приймання - передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем, за умови сплати не лише лізингових платежів, але й пені, штрафу тощо.
Пунктом 1.4 Договору фінансового лізингу визначено, що, незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в договорі та лише за заявою лізингоодержувача, предмет лізингу може бути замінений на інший предмет до моменту купівлі предмета лізингу.
Згідно п.12.1 договору, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.
Тобто, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору.
Частиною 2 статті 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі включають в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Комісія за організацію договору не є, в розумінні ст.16 ЗУ «Про захист прав споживачів», лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги. За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Крім того, укладаючи правочин, сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартість предмета лізингу, не погодили графік сплати лізингових платежів, згідно з додатками до договору, які до нього не долучені. Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 20.09.2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, визначені ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом; звужені обов'язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема, виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; договором передбачена сплата або утримання з внесених лізингоодержувачем платежів штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу.
Таким чином, судом вважає, що при укладенні вказаного договору були допущені порушення чинного законодавства.
Включення до договору положень, які при розірванні договору фактично призвели до неповернення споживачу послуг, внесених ним коштів в повному обсязі, свідчить про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики та є достатніми підставами для визнання договору лізингу недійсним через невідповідність вимогам закону.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність підстав для визнання його недійсним, відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Таким чином, сплачені позивачем на рахунок ТОВ „Лізингова компанія „Єврокар Україна" грошові кошти у розмірі 41 860, 00 грн. підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1 762 грн.
Керуючись Законом України „Про захист прав споживачів", Законом України „Про фінансовий лізинг", ст.6, 15, 16, 203, 215, 216, 627, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст.10, 12, 76-81, 141, 258, 263, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити в повному обсязі.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 3861 від 20.09.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Єврокар Україна" судовий збір в розмірі 1 762 грн. 00 коп. на користь держави.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його повного складення через Нікопольський міськрайонний суд.
Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал