ун. № 759/3077/17
пр. № 2/759/905/18
13 квітня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Пятничук І.В.,
за участі секретаря Медвідчук В.В.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, суд, -
Позивач ОСОБА_2 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Просить суд ухвалити рішення яким, яким поділити спільне майно подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0, 0609 га., Яка знаходиться на вул. АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0, 0609 га., Яка знаходиться на вул. АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.
В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що 09.11.1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Орджонікідзевським відділом РАГС м.Запоріжжя, актовий запис № 757. Рішенням Орджинікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2012 року шлюб розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню доньку-ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Як вказує позивач, під час шлюбу ними спільно було набуто земельну ділянку площею 0, 0609 га., яка знаходиться на вул. АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, що підтверджується договором купівлі- продажу від 02.06.2008року зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колеснік С.А., № 2366. Ринкова вартість згідно договору купівлі-продажу та Висновку про вартість земельної ділянки становить 444 986 грн. На придбання даної ділянки подружжям було взято кредит в банку «Національний кредит», якій було оформлено на відповідача. Останній платіж по кредиту було сплачено в червні 2016р. Вказуючи на те, що дана земельна ділянка є спільним майном подружжя та посилаючись на ст.ст. 60, 70 СК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити.
Позивач в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду свого представника з належним чином оформленими повноваженнями, тому суд вважає можливим розглянути справу в її відсутності.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
Будь-яких заяв клопотань зі сторони відповідача на адресу Святошинського районного суду м. Києва не надходило.
Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вислухавши пояснення представника позивача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
В судовому засіданні встановлено, що 09.11.1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Орджонікідзевським відділом РАГС м.Запоріжжя, актовий запис № 757.
Рішенням Орджинікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2012 року шлюб розірвано.

Згідно з договором купівлі- продажу від 02.06.2008року зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колеснік С.А., № 2366 на імя ОСОБА_3 було набуто земельну ділянку площею 0, 0609 га., яка знаходиться на вул. АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Відповідно до договору про іпотечний кредит №44ф/2008/02-378/2-1 від 02 червня 2008 р. укладеному між АКБ «Національний кредит» та ОСОБА_3 останньому надано кредит для придбання нерухомості, а саме земельної ділянки площею 0, 0609 га., яка знаходиться на вул. АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 в розмірі 430 000 грн. до 01 червня 2013 р.

Відповідно до договору про внесення змін №1 до договору про іпотечний кредит №44ф/2008/02-378/2-1 від 02 червня 2008 р. кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним визначено не пізніше 01 червня 2016 р.

Враховуючи наведене вбачається, що дана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний під час перебування сторін шлюбі.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»< встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства земельна ділянка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об'єкт на режим спільної часткової власності.

При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню в повному обсязі, так як спірна земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та була придбана за час перебування сторін у шлюбі.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 2224 гривень 00 копійок.

Керуючись ст.ст. 358,364,368,372 ЦК України, ст.ст. 60,61,69,70,71СК України, та керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273,280-282, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя наступним чином:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0, 0609 га., яка знаходиться на вул. АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1,

- визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0, 0609 га., яка знаходиться на вул. АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 2224 грн. 93 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя І.В.Пятничук