Постанова

іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 331/801/16-ц

провадження № 61-2241св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач: Запорізька міська рада,

відповідач: ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Запорізької міської ради, подану представником Лисенком Євгеном Андрійовичем, на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Скользнєвої Н. Г., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 1 червня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Дзярука М. П.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Запорізька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення збитків у розмірі 45 010 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 13 вересня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт № ЗП 81 на об'єкті будівництва «Реконструкція нежитлового приміщення № 2 з подальшим об'єднанням з нежитловим приміщенням № 1 існуючого кафе в єдиний комплекс по АДРЕСА_1», замовником будівництва якого є ОСОБА_4

Відповідач у порушення ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не уклав з міською радою договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури (далі - договір про пайову участь) та не перерахував до бюджету м. Запоріжжя кошти для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. Посилаючись на те, що неукладенням такого договору про пайову участь місту завдано збитки у вигляді упущеної вигоди, Запорізька міська рада просила стягнути з відповідача 45 010 грн на їх відшкодування.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що Запорізька міська рада направила відповідачу письмову вимогу про сплату суми збитків № 819/15 22 липня 2015 року після прийняття об'єкта в експлуатацію, а зазначене суперечить вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та унеможливлює укладення договору на пайову участь в обов'язковому порядку на підставі частини дев'ятої статті 40 цього Закону. Крім того, суд вказав, що ОСОБА_4 не є таким суб'єктом містобудування у розумінні вказаного Закону, на якого покладені обов'язки укласти договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, оскільки ним не проводились роботи із забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок), а проводилась реконструкція нежитлового приміщення.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 1 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд погодився з висновками суду щодо підстав відмови у задоволенні позову.

У серпні 2016 року Запорізька міська рада через представника Лисенка Є. А. звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник стверджує, що судом неправильно застосовані норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою на будь-якого суб'єкта містобудування покладено обов'язок укласти договір на пайову участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста, адже, незважаючи на те, що відповідач лише проводив реконструкцію нежитлового приміщення, він є забудовником земельної ділянки, на якій розташоване це приміщення, у розумінні пункту 1.4 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2016 року відповідач ОСОБА_4 подав заперечення на касацій скаргу, в якому зазначив, що він не є суб'єктом правовідносин із пайової участі замовників у розвитку інфраструктури населених пунктів, що передбачено статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки будівництво, тобто забудову території, не проводив, а лише реконструював приміщення; стверджує, що його діями збитків у розумінні статті 22 ЦК України міській раді не завдано.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 412 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права, яким вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню, може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

У справі, яка переглядається, судом встановлено та не заперечується сторонами, що 13 вересня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт № ЗП 81 на об'єкті будівництва «Реконструкція нежитлового приміщення № 2 з подальшим об'єднанням з нежитловим приміщенням № 1 існуючого кафе в єдиний комплекс по АДРЕСА_1». Замовником будівництва є ОСОБА_4

31 грудня 2013 року за № ЗП15 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області зареєстровано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації. Вартість основних фондів будівництва визначена у розмірі 450 100 грн.

Частиною 9 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Згідно з частинами 1, 2 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Пунктом 2.1 Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Запоріжжя, затвердженого рішенням Запорізької міської ради від 24 грудня 2012 року № 77, прийнятим на підставі цього Закону, визначено строк і порядок укладення договору про пайову участь після добровільного виконання стороною цього обов'язку і звернення замовника будівництва до органу місцевого самоврядування з метою укладення такого договору.

Зокрема, пунктом 2.1 Порядку визначено, що договір про пайову участь укладається з виконавчим комітетом Запорізької міської ради до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

29 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача як замовника будівництва з вимогою № 819/15 від 22 липня 2015 року про виконання вимог статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку, затвердженого рішенням Запорізької міської ради від 10 вересня 2014 року № 40, і відшкодування збитків, завданих неукладенням у встановлений законом строк договору щодо обов'язкової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту; просив відшкодувати у двадцятиденний термін завдані невиконанням цього обов'язку збитки у розмірі 45 010 грн.

Вказану вимогу відповідач залишив без задоволення.

За положеннями частини другої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених пунктом 4 цієї статті.

Аналіз положень частин 2, 3, 9 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дає підстави для висновку, що обов'язок ініціювати укладення договору про пайову участь покладено саме на замовника будівництва, оскільки цей обов'язок пов'язаний зі зверненням замовника до органу місцевого самоврядування.

Ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь є порушенням зобов'язання, відповідальність за невиконання такого зобов'язання передбачена законодавством.

Так, невиконання зобов'язання з укладення договору про пайову участь у встановлений законом строк (не пізніше, ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію)не є підставою для звільнення замовника будівництва від обов'язку укласти договір про пайову участь, у тому числі, й після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію або від відповідальності за порушення обов'язку прийняти участь у розвитку інфраструктури населеного пункту (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 30 листопада 2016 року у справі № 3-1323гс16).

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, правильно встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного її вирішення, неправильно застосували норми матеріального права, а саме допустили неправильне тлумачення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню,відповідно до статті 410 ЦК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 378 грн, за подання апеляційної скарги - 1 515,80 грн, за подання касаційної скарги - 1 653,60 грн, всього 4 547,40 грн.

У зв'язку з задоволенням касаційної скарги та позову касаційний суд стягує з відповідача на користь позивача вказані судові витрати.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Запорізької міської ради, подану представником Лисенком Євгеном Андрійовичем, задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 1 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Запорізької міської ради збитки у сумі 45 010 грн та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 547,40 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак