Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 759/8778/14-ц

провадження № 61-268св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -

ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно з укладеним договором споживчого кредиту від 31 жовтня 2007 року № 02 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4, остання отримала кредит у розмірі 100 000,00 доларів США на споживчі цілі до

31 жовтня 2028 року або достроково зі сплатою процентів за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобовʼязань за договором споживчого кредиту 31 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та

ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 686707, згідно якого ОСОБА_4 передала позивачу в іпотеку однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із випискою із договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» продав, а ПАТ «Дельта Банк» придбав право вимоги за кредитними договорами, у тому числі по договору споживчого кредиту від 31 жовтня 2007 року № 02.

Посилаючись на вимоги статей 33, 39 Закону України «Про іпотеку», договір іпотеки від 31 жовтня 2007 року ПАТ «Дельта Банк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило в рахунок погашення заборгованості за договором споживчого кредиту від 31 жовтня 2007 року № 02 у розмірі

1 809 139,07 грн, звернути стягнення на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 що належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом передачі іпотекодержавтелю ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмета іпотеки у власність. Визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на нерухоме майно, а саме - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 Виселити та зняти з реєстрації місця проживання та перебування ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 дані про яких внесені до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи. Зобовʼязати ОСОБА_4 передати ПАТ «Дельта Банк» правоустановлюючі документи на предмет іпотеки (свідоцтво про право власності, державний акт), ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують обʼєкт нерухомості (технічний паспорт на будинок), та інші документи, передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень в Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції також застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що судом першої інстанції помилково застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про застосування положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України.

11 грудня 2017 року представником ПАТ «Дельта Банк» - Сидоренко Н. М. подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк відповідно до умов іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» має право на набуття права власності на предмет іпотеки у разі порушення позичальником умов кредитного договору.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

26 лютого 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі № 759/8778/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності, за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи

№ 760/14438/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 759/8778/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності, за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач не дотримався процедури набуття права ним власності на предмет іпотеки, який визначений в іпотечному договорі та в статті 37 Закону України «Про іпотеку», що узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська