Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 310/476/15-ц

провадження № 61-8804св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2; ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_3, ОСОБА_1,

третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2, на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року в складі судді Троценко Т. А. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2016 року вскладі суддів: Пільщик Л. В., Сапун О. А., Краснокутської О. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В січні 2015 року ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2, звернувся до суду з указаним позовом та, з урахуванням його уточнень, просив: вселити його та ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1; встановити порядок користування вказаним житловим приміщенням, виділити йому та ОСОБА_2 кімнату площею 11,4 кв.м, ОСОБА_3 - кімнату площею 18.9 кв.м, підсобні приміщення - коридор, кухню вбиральню, ванну, шафу - залишити у спільному користуванні; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому та ОСОБА_2 перешкод в користуванні вказаними приміщеннями.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 1988 року та по

24 травня 2011 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 З 2014 року він та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1, загальною площею 52,4 кв.м, житловою площею 30,3 кв.м, яка належить їм на праві спільної часткової власності. Йому належить на праві власності 1/3 частки, а ОСОБА_3 - 2/3 частки вказаної квартири.

З 18 липня 2011 року по 24 серпня 2013 року він не проживав у спірній квартирі, оскільки перебував у місцях позбавлення волі. Після повернення вселився у вказану квартиру та зареєстрував місце проживання, але ОСОБА_3 змінила замок у вхідних дверях та перешкоджає йому користуватися спірною квартирою.

Через вказані протиправні дії ОСОБА_3, він та його малолітня дитина ОСОБА_2 позбавлені можливості користуватися вказаною квартирою, змушені проживати у орендованому житлі та нести додаткові витрати. Крім того, після звільнення з місць позбавлення волі він зобов'язаний обліковуватися в органах МВ ГУМВС України за місцем реєстрації, проте змушений постійно пояснювати причини фактичного проживання за іншою адресою. Також, не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації викликає складнощі при влаштуванні її до дитячих дошкільних закладів та при зверненні за медичною допомогою.

В квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на 1/3 частку квартири.

Зазначала, що їй належить на праві власності 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1999 року (1/3 частка) та свідоцтва про право на спадщину за законом від ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті сина ОСОБА_4 (1/3 частка). На підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 серпня 2014 року 1/3 частка спірної квартири, виділ якої є неможливим, належить ОСОБА_1 Вказувала, що ОСОБА_1 має іншу сім'ю, забезпечений іншим житлом, а тому вважає, що припинення його частки у праві власності на вказану квартиру з виплатою грошової компенсації не завдасть шкоди його інтересам.

На підставі зазначеного просила припинити право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, виплатити ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у розмірі 117 630 грн, яка знаходиться на депозитному рахунку Державної судової адміністрації України у Запорізькій області, визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 з виплатою йому грошової компенсації вартості 1/3 частки цієї квартири в розмірі 117 630 грн, яка внесена ОСОБА_3 на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області згідно квитанції 0.0.442175301.1 від 01 жовтня 2015 року у Бердянському відділенні ПАТ «КБ «Приватбанк». Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку сплати ОСОБА_1 компенсації вартості його частки. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно висновку судової технічної будівельно-оціночної експертизи від 21 серпня 2015 року провести реальний поділ приміщень двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на 1/3 і 2/3 частки з переобладнанням їх на дві ізольовані квартири технічно неможливо, і через характер взаємовідносин учасників справи спільне володіння і користування ними квартирою є неможливим, частка ОСОБА_1 у цій квартирі визнана судом незначною, на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації у Запорізькій області внесено суму, еквівалентну вартості частки ОСОБА_1 у спірній квартирі. Припинення права власності ОСОБА_1 на його частку, з урахуванням оплати її ринкової вартості, не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він має на праві власності 1/2 частку в трикімнатній квартирі АДРЕСА_4, тобто має можливість вирішити питання мешкання своєї сім'ї разом з неповнолітньою дитиною у належному йому на праві власності житловому приміщенні. Зазначено, що права малолітньої дитини також не порушено, оскільки остання не має права власності на спірну квартиру і батько дитини може забезпечити її проживання разом з ним у зазначеній квартирі, 1/2 частина якої належить ОСОБА_1

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2016 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2, в особі представника - ОСОБА_5, відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Касаційна скарга мотивована тим, що при розгляді даної справи судами попередніх інстанцій не було розглянуто вимоги його позову про вселення та встановлення порядку користування спірною квартирою. Його не проживання за спірною адресою було зумовлено об'єктивними причинами, а ОСОБА_3 чинила йому перешкоди у користуванні квартирою. Йому належить 1/3 частина спірної квартири, яка не є незначною та може задовольнити його житлові права та права його малолітньої дитини. Його дитина має право користування указаною квартирою, як його член сім'ї, яка проживає із ним. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій мали встановити порядок користування спірним приміщенням, у зв'язку із неможливістю його фактичного поділу. Наявність у нього майнових прав на іншу квартиру не може бути підставою для задоволення позову ОСОБА_3, оскільки указана судом квартира також перебуває, як вказував скаржник, у спільній сумісній власності учасників справи. Експертний звіт про вартість спірної квартири складений 21 серпня 2015 року, який враховано судами при визначенні суми компенсації вартості його 1/3 частини квартири, станом на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції втратив чинність, тому не міг враховуватися при визначенні вартості 1/3 частини квартири.

У червні 2016 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на невідповідність доводів касаційної скарги обставинам справи, оскільки висновком будівельно-технічної експертизи від 21 серпня 2015 року встановлена неможливість виділення кожному з учасників справи його частини у спільній квартири. Між заявником та ОСОБА_1 склалися неприязні стосунки, за наслідками чого вона неодноразово зверталась до органів внутрішніх справ з приводу скандалів та побиття. Судами попередніх інстанцій установлені всі обставини, які дають можливість припинити право ОСОБА_1. на частину спірної квартири, а саме: його частка визнана судом незначною і такою, що не може бути виділена в натурі, встановлено неможливість спільного володіння та користування сторонами спірною квартирою, досліджено ту обставину, що ОСОБА_1 забезпечений іншим житлом, у зв'язку із чим рішення у даній справі не завдає істотної шкоди йому або членам його сім'ї. Малолітня дитина ОСОБА_1 ніколи не проживала у спірній квартирі і була зареєстрована останнім під час розгляду судом даної справи. Заявник вказала, що в спірній квартирі неможливе проживання двох різних сімей, що враховано судами попередніх інстанцій. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 рокусправу призначено до судового розгляду.07 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано 24 травня 2011 року.

Спірна квартира не була спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Після смерті сина сторін - ОСОБА_4, 28 липня 2011 року відкрилася спадщина на 2/3 частини спірної квартири. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після смерті сина успадкували по 1/3 частині квартири. Інші 1/3 частина квартири належала на праві власності ОСОБА_3, оскільки вона набула її в порядку приватизації.

Загальна площа спірної квартири становить 52.4 кв.м, квартира складається з 2-х жилих кімнат площею 30.3 кв.м, кухні 7.7 кв.м, за своїм типовим проектом призначена для проживання однієї сім'ї.

Судами установлено, що на 1/3 частку квартири приходиться 10,1 кв.м жилої площі, у зв'язку із чим при вселенні ОСОБА_1 з членами сім'ї належна йому частина жилої площі не зможе забезпечити мінімальний розмір житлової площі, яка на кожного члена сім'ї на території Запорізької області встановлена в розмірі 6 кв.м.

Відповідно до висновку судово-технічної будівельної експертизи №194/37 від 21 серпня 2015 року 1/3 частку квартири в натурі виділити неможливо, ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири з самостійними виходами сторонам виділити неможливо.

Між сторонами склалися стійкі неприязні стосунки, з приводу чого ОСОБА_3 неодноразово зверталася до Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області.

ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у спірній квартирі та несе витрати за утриманню квартири з 17 серпня 1995 року.

Спірна квартира не була постійним місцем проживання ОСОБА_1

Після закінчення відбування покарання в установі Державної пенітенціарної служби України ОСОБА_1 зазначав, що прямує до місця проживання у АДРЕСА_7, де, як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 проживав з сім'єю станом на момент судового розгляду даної справи.

ОСОБА_1 В на праві власності належить 1/2 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_6, загальною площею 68,3 кв.м, жилою площею 40.1 кв.м.

Малолітня ОСОБА_2 зареєстрована у АДРЕСА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_1 з квітня 2015 року ( тобто під час розгляду судом даної справи). У вказаній квартирі не проживала.

Вимогами статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Поняття спільної часткової власності викладено частиною першою статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з статтею 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Разом з тим, у випадках і в порядку, встановлених законом, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні (частина друга статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зі змісту вищевказаної статті вбачається, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливий за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в будь-якому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суд.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном.

Вимоги частини другої статті 365 ЦК України передбачають, що суд ухвалює рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Вартість належної ОСОБА_1 1/3 частки квартири визначена висновком судової технічної будівельно-оціночної експертизи від 21 серпня 2015 року складає 117 630 грн.

01 жовтня 2015 року ОСОБА_3 внесла 117 630 грн на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що частка ОСОБА_1 у спірній квартирі, ураховуючи жилу полощу квартири, є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування квартирою є неможливим в силу неприязних стосунків сторін, зазначивши, що припинення частки ОСОБА_1 у праві власності на спірну квартиру з одночасною компенсацією вартості такої частки не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім'ї, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_3 та відмову у позові ОСОБА_1

З урахуванням дійсних обставин справи, які установлені судами попередніх інстанцій, та враховуючи характер спірних правовідносин сторін у даній справі, а також докази, які сторони надали на підтвердження своїх вимог та заперечень судами було дотримано вимоги статті 41 Конституції України, статей 321, 365 ЦК України, а також враховано положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що при розгляді даної справи судами попередніх інстанцій не було розглянуто вимоги його позову про вселення та встановлення порядку користування спірною квартирою, оскільки суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для припинення права власності ОСОБА_1, у зв'язку із чим втрачається право володіти, розпоряджатися та користуватися власністю, зокрема і право на вселення до спірної квартири. Розглянувши позовні вимоги ОСОБА_1, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що указані вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що його не проживання за спірною адресою було зумовлено об'єктивними причинами, а ОСОБА_3 вчиняла йому перешкоди у користуванні квартирою також не містять підстав для скасування оскаржених судових рішень, оскільки судами попередніх інстанцій спір розглянуто із застосуванням положень статті 365 ЦК України, положення якої не передбачають необхідності встановлювати обставини щодо проживання співвласника майна у спірній квартирі або поважність причин його не проживання.

У зв'язку із зазначеним спростовуються також доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що його дитина має право користування указаною квартирою, як його член сім'ї, яка проживає із ним і, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій мали встановити порядок користування спірним приміщенням, у зв'язку із неможливістю його фактичного поділу.

Доводи скаржника про те, що йому належить 1/3 частина спірної квартири, яка не є незначною та може задовольнити його житлові права та права його малолітньої дитини спростовуються обґрунтованими висновками судів попередніх інстанцій про те, що житлова площа спірної квартири, яка призначена для проживання однієї сім'ї, не може забезпечити мінімально необхідні умови проживання ОСОБА_1 разом з його малолітньою дитиною.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги про те, що наявність у нього майнових прав на іншу квартиру не може бути підставою для задоволення позову ОСОБА_3, оскільки указана судом квартира також перебуває, як вказував скаржник, у спільній сумісній власності.

Враховуючи указані обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що наявністю у власності ОСОБА_1 іншого житла, яке здатне задовольнити житлові права його та членів його сім'ї свідчить про відсутність істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї в наслідок задоволення вимог про припинення права власності ОСОБА_1, що є однією із обставин, яка дає підстави для правильного застосування статті 365 ЦК України, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги про порушення прав малолітньої дитини, є також безпідставними, оскільки права власності у спірній квартирі дитина не має, вона не проживала в цій квартирі, була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2. У квартиру, яка є предметом спору, дитина була зареєстрована ОСОБА_1 у квітні 2015 року під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, що спростовує відповідні доводи скаржника.

Доводи касаційної скарги про те, що експертний звіт про вартість спірної квартири станом на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції втратив чинність, тому не міг враховуватися при визначенні вартості 1/3 частини квартири не відповідають дійсності, оскільки рішення суду першої інстанції у даній справі, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, ухвалено 24 грудня 2015 року, тобто висновки судової технічної будівельно-оціночної експертизи від 21 серпня 2015 року про визначення вартості 1/3 частки спірної квартири враховані судами попередніх інстанцій правильно та у відповідності із вимогами чинного законодавства.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до переоцінки доказів, незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик