Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 666/6892/14-ц

провадження № 61-309св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В.С. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - Антонівська селищна рада м. Херсона,

треті особи: Державна інспекція сільського господарства в Херсонській області, Херсонське державне підприємство геодезії, картографії та кадастру «Херсонгеоінформ», Управління Держземагентства у м. Херсоні Херсонської області Головного управління Держземагентства у Херсонській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 16 листопада 2017 року у складі колегії судів: Бугирка В. В., Базіль Л. В., Семиженка Г. В.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати недійсним рішення Антонівської селищної ради м. Херсона від 20 серпня 2003 року № 159 в частині затвердження технічної документації щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку та передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,077 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку, розташовану за вказаною адресою; зобов'язати ОСОБА_5 звільнити земельну ділянку, площею 0,0026 га, шляхом перенесення паркану, розташованого за цією ж адресою.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником домоволодіння АДРЕСА_1. За вказаним домоволодінням закріплено земельну ділянку площею 0,05 га, яка межує із земельною ділянкою відповідача АДРЕСА_1.

Власниками домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_5

На підставі рішення Антонівської селищної ради від 20 серпня 2003 року № 159 ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,077 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану за вищевказаною адресою.

Внаслідок неправомірних дій відповідачів належна ОСОБА_5 земельна ділянка була збільшена у розмірах за рахунок належної позивачу частини земельної ділянки, у зв'язку з чим, останній звернувся до суду за захистом порушених прав.

Справа розглядалась неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 09 липня 2015 року у складі суді ОСОБА_9 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент прийняття рішення Антонівською селищною радою м. Херсона від 20 серпня 2003 року № 159 права позивача не могли бути порушені, оскільки він не був власником будинку АДРЕСА_1, а набув право власності на вказаний будинок лише 04 червня 2009 року з моменту укладення договору купівлі-продажу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів того, що до площі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_5, включено частину земельної ділянки, на яку має право позивач.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 24 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним та скасовано п. 1.21 рішення Антонівської селищної ради м. Херсона від 20 серпня 2003 року № 159 про безоплатну передачу ОСОБА_5 у приватну власність присадибної земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним, виданий ОСОБА_5 06 листопада 2013 року державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 0770 га, по АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Додатковим рішенням апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_5 та Антонівської селищної ради м. Херсона на користь ОСОБА_4 судові витрати по 1 400 грн з кожного.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року касаційні скарги представника ОСОБА_5 та Антонівської селищної ради м. Херсона задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 24 травня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатами нового апеляційного розгляду, ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Харкова від 09 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що у справі відсутні докази, що до площі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_5, включено частину земельної ділянки, на яку має право позивач. На момент прийняття рішення Антонівською селищною радою м. Херсона від 20 серпня 2003 року № 159 позивач не був власником будинку АДРЕСА_1, а набув право власності на вказаний будинок лише 04 червня 2009 року, тому вказаним рішенням його права не були порушені.

Позивачем не надано доказів наявності у попереднього землекористувача документа, що посвідчував його право постійного користування земельною ділянкою, відповідно до статті 125 ЗК України, а також доказів встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 на місцевості. Доводи позивача, що попередній власник користувався земельною ділянкою площею 0,05 га, а відтак таке право перейшло і до нього, ґрунтується на припущеннях і не підтверджено документально.

У касаційній скарзі, направленої 6 грудня 2017 року поштовим засобом зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та надійшла 15 грудня 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати постановлену ним ухвалу з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду апеляційної інстанції про відсутність доказів зміни площі раніше відведеної земельної ділянки під домоволодінням АДРЕСА_1 спростовується матеріалами справи, у яких міститься довідка, з якої вбачається, що за ОСОБА_10, який є попереднім власником домоволодіння АДРЕСА_1, відповідно до акту від 30 червня 1974 року зареєстрована земельна ділянка площею 0,05 га відповідно за записами земельної шнурової книги радгоспу-заводу «Янтарний». У 2003 році ОСОБА_11 дав згоду на вилучення за рахунок його земельної ділянки площею 500 кв. м частини земельної ділянки площею 34 кв. м під розширення присадибної земельної ділянки ОСОБА_5, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 Проте, проекту додаткового відведення земельної ділянки за рахунок земельної ділянки власника домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_5 не було виготовлено, земельна ділянка площею 34 кв. м з володіння власника домоволодіння № 30-а не вилучалась, і відповідно додатково власнику домоволодіння № 30 не відводилась.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що факт включення частини земельної ділянки, на яку він має право, підтверджується актом встановлення (відновлення меж земельної ділянки в натурі), з якого вбачається, що частина земельної ділянки площею 0,003 га, на якій розташована частина житлового будинку, який належить позивачу, відповідно до оскаржуваного державного акту, опинилась у власності ОСОБА_5

Згідно доводів касаційної скарги, суд апеляційної інстанції вказаних доказів не врахував та не мотивував висновків щодо їх відхилення.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо її змісту і вимог до Верховного Суду не направили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що рішенням Антонівської селищної ради м. Херсона від 20 серпня 2003 року ОСОБА_5 передано у приватну власність присадибну земельну ділянку в смт Антонівка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 770 кв. м по АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0770 га, розташованої по АДРЕСА_1; цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 06 листопада 2003 року.

Власниками будинку АДРЕСА_1 є: ОСОБА_5, якому належить 72/100 частин, на підставі договору дарування від 10 лютого 2009 року, та ОСОБА_5, якій належить 28/100 частин, на підставі договору дарування від 28 грудня 2004 року.

04 червня 2009 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. У зазначеному договорі не вказано про розмір земельної ділянки, яка перейшла у власність або користування позивача.

Згідно довідки виконавчого комітету Антонівської селищної ради м. Херсона від 09 грудня 2013 року № 1356, за адресою позивача обліковується присадибна земельна ділянка загальною площею 0,05 га.

Відповідно до плану земельної ділянки АДРЕСА_1, виконаного ДП «Херсонгеоінформ» станом на 27 січня 2012 року, у фактичному користування позивач перебуває земельна ділянка площею 0,0461 га.

Відповідно до акта встановлення (відновлення) зовнішніх меж земельної ділянки по АДРЕСА_1, складеного в квітні 2003 року ДП «Херсонгеоінформ», землекористувач ОСОБА_5, - встановлені на місцевості межі ясні, не викликають непорозумінь і закріплені існуючими на місцевості будівлями та огорожею. Вказаний акт встановлення підписали представники суміжних земельних ділянок, в тому числі суміжний землекористувач по АДРЕСА_1-а.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

На момент прийняття рішення Антонівською селищною радою м. Херсона від 20 серпня 2003 року № 159 позивач не був власником будинку АДРЕСА_1, а набув право власності на вказаний будинок лише 04 червня 2009 року, тому вказаним рішенням його права не були порушені.

При цьому, позивачем не надано доказів наявності у попереднього землекористувача документа, що посвідчував його право постійного користування земельною ділянкою відповідно до статті 125 ЗК України, як і доказів встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 на місцевості.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, виконавши вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року про направлення справи на новий апеляційний розгляд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги позивача, що попередній власник користувався земельною ділянкою площею 0,05 га, у зв'язку з чим таке право перейшло і до нього, спростовуються матеріалами справи, які не містять належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин.

Аргументи касаційної скарги позивача зводяться до незгоди з оцінкою наявних у справі доказів, здійсненою судами попередніх інстанцій та до необхідності переоцінки тих доказів і встановлення тих обставин, які позивач вважає підтвердженням обґрунтованості заявлених ним позовних вимог.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська