Провадження № 2/537/71/2018
Справа № 537/3091/17
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.04.2018 року м. Кременчук

Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі: головуючого - судді Сьоря С.І., за участю секретаря Яворської А.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом фізичної особи ОСОБА_1 до юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання недійсним договору, стягнення грошових коштів та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним в цілому укладений 07.06.2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» договір фінансового лізингу №2388 від 07.06.2017 року, стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь грошові кошти в загальній сумі 46 325 грн. 62 коп., що складаються з 26100 грн. авансового платежу, 9657 грн. пені за затримку повернення авансового платежу, 42,33 грн. інфляційних нарахувань, 79,37 грн. в рахунок відшкодування 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, 446,92 грн. процентів за користування безпідставно одержаними грошовими коштами, а також 10 000 грн. в рахунок відшкодування завданої йому відповідачем моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що 07.06.2017 року між ним та відповідачем TOB «Єврокар Україна» за місцем розташування представництва відповідача був укладений договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб. Під час укладення спірного договору представник відповідача TOB «Єврокар Україна» запевнив його в тому, що TOB «Єврокар Україна» має всі повноваження на укладення договору фінансового лізингу і запропонований йому для підписання договір відповідає вимогам чинного законодавства. На виконання вказаного договору фінансового лізингу він 07.06.2017 року сплатив авансовий платіж у розмірі 26 100 грн. на рахунок відповідача, зазначений в договорі.

Після підписання та отримання примірника вищезазначеного договору від 07.06.2017 року він більш ретельно ознайомився з його умовами та виявив відсутність додатків, передбачених договором. Крім того, виявив, що оспорюваний договір фінансового лізингу від 07.06.2017 року містить низку несправедливих умов, які обмежують його права, як споживача, порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків сторін та завдають йому, як споживачу, шкоди, а саме: залишення чинними його, як лізінгоодержувача, платіжних зобов`язань за договором у разі будь-яких обмежень або неможливості використання предмету лізингу внаслідок випадків надзвичайних причин чи форс-мажору (пункт 5.7 статті 5 договору); встановлення платежів, які лізінгоодержувач має сплатити на користь лізингодавця за дії, які лізингодавець здійснює на власну користь як компенсацію сукупних послуг лізингодавця за рахунок лізінгоодержувача: комісія за організацію договору (пункт 9.1 статті 9договору), комісія за супроводження договору (пункт 10.1 статті 10 договору), комісія за передачу предмета лізингу (пункт 9.7 статті 9 договору); зарахування будь-якого платежу за договором незалежно від його призначення у квитанції на сплату в рахунок комісії за організацію договору (пункти 9.1, 9.6 статті 9 договору) та право лізингодавця самостійно перерозподілити отримані від лізингоодержувача кошти незалежно від призначення платежу у квитанції (пункт 10.9 статті 10 договору); можливість дострокового погашення зобов`язань за договором лише не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу (пункт 10.12 статті 10 договору); зобов`язання лізингоодержувача після сплати всіх платежів, передбачених договором, придбати у лізингодавця предмет лізингу за викупною вартістю у розмірі 1.5% від початкової вартості предмета лізингу (пункти 11.1. 11.4 статті 11 договору); позбавлення лізингоодержувача можливості конкретно визначитись з усіма необхідними витратами на придбання предмету лізингу та встановлення обов`язку сплати і тих витрат, розмір яких не визначений у договорі, з огляду на встановлення того, що лізингоодержувач набуває у власність (викуп) предмет лізингу не раніше сплати всіх платежів, передбачених договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв`язку з переходом права власності щодо предмета лізингу (пункт 11.3 статті 11 договору); неповернення лізингодавцем сплачених лізингоодержувачем коштів, які були зараховані лізингодавцем як комісія за організацію договору, при достроковому розірванні договору, а також утримання лізингодавцем штрафу з розміру сплаченого авансового платежу в сумі 20% (пункт 12.1 статті 12 договору) та вирахування 10% (пункт 12.2 статті 12 договору) при встановленні обов`язку лізингоодержувача сплатити всі неоплачені за договором платежі та штрафні санкції і понесені лізингодавцем витрати у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця (пункт 12.9 статті 12); встановлення односторонньої відповідальності лізингоодержувача у вигляді сплати пені та штрафів за порушення лізингоодержувачем умов договору (пункти 12.5-12.7 та пункти 12.11 і 12.14 статті 12 договору) за відсутності встановлення взагалі будь-якої відповідальності лізингодавця на випадок порушення ним умов договору.

З метою розірвання спірного договору та повернення сплаченого ним авансового платежу він 09.06.2017 року надіслав на адресу відповідача TOB «Єврокар Україна» рекомендованим листом відповідну заяву про розірвання договору із зазначенням реквізитів свого банківського рахунку для зарахування на нього належного йому до повернення авансового платежу.

На його думку, відповідно до положень частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на час укладення спірного договору, відповідач TOB «Єврокар Україна» зобов`язаний був повернути йому сплачений ним 07.06.2017 року авансовий платіж у розмірі 26 100 грн. не пізніше, ніж протягом семи днів з дня розірвання договору, тобто граничним терміном повернення коштів було 19.06.2017 року. Проте, листом від 12.07.2017 року за вих. №1081 відповідач TOB «Єврокар Україна» неправомірно відмовив у поверненні авансового платежу, оскільки 26100 грн. були зараховані відповідачем TOB «Єврокар Україна» не як авансовий платіж, а як комісія за організацію договору, яка при розірванні договору за ініціативою лізингодержателя не повертається.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, вважає, що він повинен сплатити також на його, позивача, користь 9657 грн. пені за затримку повернення авансового платежу, 42,33 грн. інфляційних нарахувань, 79,37 грн. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, 446,92 грн. процентів за користування безпідставно одержаними грошовими коштами.

Зазначає, що при укладенні договору відповідач TOB «Єврокар Україна» не поставив його до відома про те, що не мав ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансового лізингу, а також не повідомив, що договір найму транспортного засобу з фізичною особою має бути нотаріально посвідченим. Просить з цих підстав укладений 07.06.2017 року між ним та відповідачем договір №2388 визнати недійсним.

При цьому вважає, що введенням його в оману щодо свого права на укладення спірного договору TOB «Єврокар Україна» завдав йому значну моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, свідомим обманом його довіри як споживача та у зв`язку з неможливістю користування і розпорядження належними йому грошовими коштами. Вищезазначена протиправна поведінка відповідача викликала у нього глибоке відчуття несправедливості, психічного стресу, стану тривоги, хвилювання та нервового напруження, почуття безпорадності і розчарування. За твердженням позивача це призвело до втрати його нормальних життєвих зв`язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя та змусило витрачати грошові кошти на отримання правової допомоги, пов`язаної із судовим захистом своїх порушених прав і законних інтересів.

Враховуючи, що відповідно до вимог статті 3 Конституції України людина та її честь визнаються найвищою соціальною цінністю, а також приймаючи до уваги очевидний характер порушення його прав і законних інтересів, глибину і інтенсивність його душевних страждань та ступеня вини відповідача TOB «Єврокар Україна» і його байдужого ставлення до негативних наслідків своїх протиправних діянь, він визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди одноразово в сумі 10000,00 грн.

Відповідач ТОВ «Єврокар Україна» надіслав суду заперечення на позовну заяву, в яких вказав, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні змісту такого договору. Більш того, сторони мають право укласти будь-який договір, не передбачений цивільним законодавством, урегулювавши свої відносини в договорі на власний розсуд. Укладений між сторонами договір є обов`язковим для виконання ними. Позивач, на думку представника відповідача, не вказав на підставі яких ознак слід кваліфікувати умови договору несправедливими і не надав доказів, що несправедливість умов укладеного сторонами договору тягне недійсність договору в цілому. Вважає, що до спірних правовідносин норми ч.6 ст.12 Закону «Про захист прав споживачів» не застосовуються. Помилковим вважає і твердження позивача щодо необхідності нотаріального посвідчення договору лізингу, оскільки таке посвідчення не встановлено спеціальним Законом «Про фінансовий лізинг». Визнає, що на момент укладення договору у ТОВ «Єврокар Україна» була відсутня ліцензія на провадження господарської діяльності з надання послуг фінансового лізингу, проте відповідно до постанови КМ України від 07.12.2016 року № 913, товариство здійснювало свою діяльність на підставі довідки про взяття на облік юридичної особи.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча завчасно направив до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати у його відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, згідно поданих заперечень в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити в зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Розглянувши справу, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Як встановлено судом, 07 червня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» в особі представника Кошлович В.В. (лізингодавець) та позивачем ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 2388 (далі договір). Згідно з п.п. 1.1, 1.2 вказаного договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначенй у данній статті та у специфікації (додаток 2 договору), а саме автомобіль моделі «Daewoo/Ctentra», модифікація «Comfort», обєм двигуна «1,5», тип КПП «5МТ», привід «2WD». Згідно п. 8.2 договору вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 9885,93 доларів США.

Відповідно до п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства.

Пунктом 1.7 договору фінансового лізингу, укладеному сторонами, передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати на рахунок лізінгодавця: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5 ст.9 даного договору.

Відповідно до п. 9.1 ст.9 договору комісія за організацію договору складає відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію договору зазначено у додатку 1 до договору. Комісія за організацію договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу.

Пунктом 9.2 цієї статті договору передбачено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23% від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у Додатку №1 до даного договору. Згідно п.9.3 ст.9 оспорюваного договору, лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах, викладених у договорі, впродовж 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, які визначені в Додатку 1 до даного договору.

Договором також передбачено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються у наступному порядку - комісія за організацію договору, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу (п.9.6 договору).

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч.5, 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому .

Частиною 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено поняття "несправедливі умови договору", а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд приходить до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно п.2-3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору.

Комісія за організацію договору не є в розумінні ст. 16 Закону України «Про захист прав споживачів» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги.

За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Крім того, як встановлено судом із змісту спірного договору фінансового лізингу № 2388 від 07 червня 2017 року, укладеного між сторонами, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Як вбачається з п.4.3 договору фінансового лізингу № 2388, вибір продавця предмета лізингу відповідно до п. 4.3 договору здійснює відповідач, однак в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, даний договір суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Також, як вбачається Договору фінансового лізингу № 2388, укладаючи правочин сторони не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені.

Таким чином, аналізуючи зміст спірного договору фінансового лізингу від 07 червня 2017 року, укладеного між сторонами, суд приходить до висновку, що цей договір містить несправедливі умови, визначені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, що закріплено в ст.3 ЦК України.

В силу ч.1,2 ст..6 ЦК сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Згідно ч.3 цієї статті, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 627 цього Кодексу визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Разом з цим, в силу ч.1 ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 2,3 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з матеріалів справи, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений між юридичною та фізичною особою, всупереч положень ст. 799 ЦК не був нотаріально посвідчений, а тому він в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу є нікчемним.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16.

Крім цього, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг відноситься до фінансових послуг.

Також, згідно п. 4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до п.11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Оскільки на момент укладання спірного договору фінансового лізингу, а саме станом на 07.06.2017 року, ТОВ «Єврокар Україна» не мала ліцензії на такий вид діяльності, що не заперечується відповідачем, укладання спірного договору суперечить вимогам чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та, зокрема, підтверджується квитанцією №N1BP741218 від 07.06.2017 року, на виконання умов договору фінансового лізингу № 2388 ОСОБА_1 було сплачено грошові кошти в сумі 26100 грн.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Отже, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 26100 грн., сплачених ним на виконання договору.

Що стосується інших вимог позивача про стягнення 9657 грн. пені за затримку повернення авансового платежу, 42,33 грн. інфляційних нарахувань, 79,37 грн. в рахунок відшкодування 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, 446,92 грн. процентів за користування безпідставно одержаними грошовими коштами, суд зазначає, що оскільки укладений між сторонами правочин визнаний судом недійсним, наслідки ст..625 ЦК України до спірних відносин не застосовуються.

Так, відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за весь час прострочення.

Згідно ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Оскільки стягнення з відповідача ТОВ «Єврокар Україна» коштів в сумі 26100 грн. за договором фінансового лізингу №2388 від 07 червня 2017 року та виконання грошового зобов`язання з повернення цих коштів пов`язане з визнанням судом договору недійсними, а не в силу розірвання цього договору, тому правові підстави для стягнення з відповідача неустойки у розмірі 1% за період з 20 червня 2017 року по 27 липня 2017 року за 37 днів в сумі 9657 грн., інфляційних нарахувань та трьох процентів річних згідно положень ст.625 ЦК України на даний час відсутні та вимоги позивача у цій частині є безпідставними, а тому в їх задоволені необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних доказів наявності завданої шкоди, не підтверджено факту моральних чи фізичних страждань внаслідок дій відповідача.

Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» моральна шкода, пов`язана з порушенням прав споживачів, може бути відшкодована тільки у випадку надання послуг або товарів неналежної якості.

Оскільки договір фінансового лізингу визнається судом недійсним, будь які послуги чи товари неналежної якості позивачу не надавалися, позивачем не надано доказів наявності завданої шкоди, не підтверджено факту моральних чи фізичних страждань внаслідок дій відповідача, то відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди, а тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 10000 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, в них міститься лише договір про надання правової допомоги від 09.06.2017 року укладений між адвокатом Нестеренко А.В. та Ріжко О.В, відповідно до якого визначено вартість однієї годин надання правової допомоги 640 грн.

Будь які докази понесення позивачем витрат пов`язаних з наданням йому правничої допомоги адвокатом Нестеренко А.В. на суму 3520 грн в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем до матеріалів справи не додано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, то суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3520 грн. витрати на правничу допомогу задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір.

Керуючись ст.ст. 12,81,141,263-266 ЦПК України, ст. ст.15, 16, 22, 215, 216, 220, 227, 627, 799, 806, 1212, 1214 Цивільного кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання недійсним договору, стягнення грошових коштів та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №2388, укладений 07 червня 2017 року між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , військова частина, РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (код ЄДРПУ 40481805).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (код ЄДРПУ 40481805) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , військова частина, РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти в сумі 26 100 грн.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (код ЄДРПУ 40481805) на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Полтавської області через Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: