Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 308/4346/15-ц

провадження № 61-4469св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник позивачів - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу КотляроваЛюдмила Володимирівна, ОСОБА_8, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ужгородського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року у складі судді Лемак О. В. та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 22 серпня 2016 року у складі суддів: Боднар О. В., Ігнатюка Б. Ю., Кеміня М. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В., ОСОБА_8, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ужгородського міського управління юстиції про визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування постанови приватного нотаріуса та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що спадкодавець ОСОБА_9 повністю вніс пайовий внесок за спірну спадкову кооперативну квартиру у сумі 20 186 крб у 1990-1991 роках, що підтверджується довідкою голови правління Житлово-будівельного кооперативу «Космос» (далі - ЖБК «Космос») від 18 березня 2010 року № 19, і відповідно до частини другої статті 7 чинного на той час Закону СРСР «Про власність в СРСР» станом на 1990-1991 роки набув право власності на квартиру, однак свідоцтво про право власності на цю квартиру отримав у виконавчому комітеті Ужгородської міської ради Закарпатської області тільки 15 лютого 2006 року. Шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 був укладений 4 лютого 1994 року.

Незважаючи на те що пайовий внесок за квартиру був повністю сплачений ОСОБА_9 до укладення шлюбу з відповідачем ОСОБА_6, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Котлярова Л. В. всупереч вимогам частини першої статті 24 КпШС УРСР та пункту 1 частини першої статті 57 СК України 7 квітня 2010 року видала ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на 1/2 частки квартири як спільну сумісну власність подружжя, набуту за час шлюбу.

При цьому нотаріус всупереч вимогам частини першої статті 71 Закону України «Про нотаріат» та пункту 241 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція), не повідомила їх як спадкоємців, які прийняли спадщину, про видачу зазначеного свідоцтва, а постановою від 27 січня 2015 року № 01-16 відмовила їм у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири, посилаючись на видачу ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

11 серпня 2010 року ОСОБА_6 подарувала Ѕ частину квартири ОСОБА_8, і позивачі зазначали про те, що цей договір дарування також підлягає визнанню недійсним, оскільки свідоцтво про право власності на Ѕ частину квартири було видано ОСОБА_6 незаконно, а їм згідно з частиною п'ятою статті 1268 ЦК України спадщина належить з часу її відкриття незалежно від часу оформлення прав на спадкове майно.

З огляду на викладене просили:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя, видане на ім'я ОСОБА_6 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л. В. 7 квітня 2010 року за реєстровим номером НОМЕР_2;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав згідно з вказаним свідоцтвом із внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав на підставі цього свідоцтва та згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 7 квітня 2010 року № 23354293 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 квітня 2010 року № 25934960, виданими Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» (далі - КП «БТІ м. Ужгорода»);

- визнати недійсним договір дарування від 11 серпня 2010 року № 5016, згідно з яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_8 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав згідно з договором дарування із внесенням до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав на підставі вказаного договору дарування та згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 8 вересня 2010 року № 27251270, виданим КП «БТІ м. Ужгорода», відповідно до вимог, встановлених частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;

- скасувати постанову приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В. від 27 січня 2015 року № 01-1 про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати цього нотаріуса видати кожному з позивачів свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частини вказаної квартири.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, видане на ім'я ОСОБА_6 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л. В. 7 квітня 2010 року за реєстровим номером НОМЕР_2.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав, внесених згідно із свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя від 7 квітня 2010 року № НОМЕР_2, із внесенням до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідних записів про скасування державної реєстрації прав на підставі вказаного свідоцтва та згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 7 квітня 2010 року № 23354293, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 квітня 2010 року № 25934960, виданими КП «БТІ м. Ужгорода».

Визнано недійсним договір дарування від 11 серпня 2010 року № 5016, згідно з яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_8 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав із внесенням до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав на підставі договору дарування від 11 серпня 2010 року № 5016 та згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 8 вересня 2010 року № 27251270, виданим КП «БТІ м. Ужгорода» відповідно до вимог, встановлених частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Скасовано постанову приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В. від 27 січня 2015 року № 01-16 про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярову Л. В. видати кожному з позивачів свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_9 повністю вніс свій пайовий внесок за спірну квартиру, надану йому в користування в 1990-1991 роках, а отже, набув право власності на цю квартиру до одруження з ОСОБА_6 у лютому 1994 року. Свідоцтво про право власності на Ѕ частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте за час шлюбу, що складається з квартири, було видане ОСОБА_6 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л. В. 7 квітня 2010 року з порушенням вимог пункту 1 частини першої статті 57 СК України, оскільки ця квартира як така, що була набута ОСОБА_10 до шлюбу, є його особистою приватною власністю, а тому свідоцтво є недійсним з підстави, передбаченої частиною першою статті 203 ЦК України.

Оскільки свідоцтво про право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 було видано незаконно і визнано недійсним, договір дарування слід визнати недійсним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав.

Постанову приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В. від 27 січня 2015 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину спірної спадкової квартири на ім'я громадянки Канади ОСОБА_4 та у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частини цієї квартири на ім'я громадянки України ОСОБА_3 слід скасувати, оскільки спірна кооперативна квартира не є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_6, та зобов'язати приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярову Л. В. видати кожному з позивачів свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частини спірної квартири.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 22 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л.В. видати кожному з позивачів свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 скасовано.

У задоволенні вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В., ОСОБА_8, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ужгородського міського управління юстиції про зобов'язання приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярову Л. В. видати кожному із позивачів свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 відмовлено.

У решті рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції в частині визнання квартири особистою власністю ОСОБА_9, визнання недійсними свідоцтва про право власності на Ѕ частину квартири та договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію договору, а також про скасування постанови приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В. від 27 січня 2015 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину є законним та обґрунтованим, висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи. Однак підстав для зобов'язання приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В. видати кожному з позивачів свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину спірної квартири немає, оскільки у зв'язку із задоволенням решти позовних вимог перешкоди для оформлення позивачами свідоцтв про право на спадщину усунуті. Крім того, як вбачається із заяви ОСОБА_5 про видачу свідоцтв про право на спадщину, ОСОБА_4 є громадянкою Канади, тобто спадкоємцем-нерезидентом, і відповідно до статті 174 Податкового кодексу України таке свідоцтво може бути їй видано тільки після сплати податку з вартості об'єкта спадщини, тобто до його нотаріального оформлення.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не є належним відповідачем, оскільки не є юридичною особою, суд першої інстанції не повідомив відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 належним чином про розгляд справи. Також суди не взяли до уваги, що відповідач обміняла свою квартиру на половину спірної квартири, право власності на квартиру було зареєстроване під час перебування ОСОБА_9 у шлюбі з відповідачем, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, а також не врахували того, що позивачі пропустили строк позовної давності.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, подала заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначила, що судові рішення законні та обґрунтовані, підстав для їх скасування немає.

У грудні 2016 року приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Котлярова Л. В. подала пояснення, в яких просила скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд встановив, що 13 січня 1988 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради народних депутатів Закарпатської області прийняв рішення № 1 про видачу ОСОБА_9 на сім'ю у складі 4 осіб: дружина ОСОБА_12, дочки ОСОБА_13 та ОСОБА_14, ордера на вселення в квартиру АДРЕСА_1, яка складається з чотирьох кімнат, загальною площею 81,8 кв. м, житловою площею 50,5 кв. м, за рахунок лімітів облвиконкому зі зняттям з квартирного обліку.

На момент отримання ордера на вселення в спірну квартиру ОСОБА_9 перебував у шлюбі з ОСОБА_12

Реєстрація розірвання шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 була здійснена 14 червня 1993 року, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис № 136. Після розірвання шлюбу ОСОБА_12 змінила прізвище на ОСОБА_12.

Кошти за спірну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 у сумі 20 186 крб сплачені повністю її власником ОСОБА_9 у 1990-1991 роках (а. с. 40).

Суд також установив, що ОСОБА_9 4 лютого 1994 року уклав шлюб з ОСОБА_15 (відповідач), яка після укладення шлюбу взяла прізвище ОСОБА_9, (спадкова справа № 04/2010, а. с. 7).

15 лютого 2006 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради Закарпатської області видав ОСОБА_9 свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 118474, згідно з яким квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності.

17 лютого 2006 року комунальне підприємство «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» здійснило реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_9

26 жовтня 2006 року ОСОБА_9 вчинив заповіт, яким на випадок своєї смерті належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, а також все його майно, що буде належати йому на момент смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все те, на що за законом він буде мати право, в рівних частках заповів своїм донькам: ОСОБА_3, ОСОБА_16 (позивачі) та дружині ОСОБА_6 (відповідач). Цей заповіт був посвідчений державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_17 та зареєстрований в реєстрі за № 3-3275.

22 жовтня 2008 року ОСОБА_9 склав ще один заповіт, посвідчений державним нотаріусом Ужгородської державної нотаріальної контори Бучацькою Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 1-1330, яким належний йому депозитний рахунок з відсотками заповів ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Після смерті ОСОБА_9 його дружина ОСОБА_6 пред'явила позов до ОСОБА_16, ОСОБА_3 про визнання недійсними заповітів та усунення від права на спадкування за законом.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

22 лютого 2010 року за заявою відповідача ОСОБА_6 приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Котлярова Л. В. завела спадкову справу щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 У заяві про прийняття спадщини ОСОБА_6 просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом.

24 лютого 2010 року до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В. надійшла заява ОСОБА_3 про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, справжність підпису на якій посвідчено віце-консулом Консульства України в Малазі (Іспанія) Дзьомою О. В. 16 грудня 2009 року за реєстровим номером 570/4-2319-09.

Також 24 лютого 2010 року до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В. надійшла заява ОСОБА_16 про прийняття спадщини, справжність підпису на якій засвідчено віце-консулом Генерального консульства України в м. Торонто (Канада) Грабовенком В. І. 17 грудня 2009 року за реєстровим номером 573-1554.

7 квітня 2010 року ОСОБА_6 звернулася до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В. із заявою про видачу їй на підставі статті 63 СК України свідоцтва про право власності на Ѕ частину спірної квартири та Ѕ частину грошових коштів, що знаходяться на пенсійному картковому рахунку.

На підставі цієї заяви 7 квітня 2010 року ОСОБА_6 були видані свідоцтва про право власності на Ѕ частину у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте ним за час шлюбу, що складається з квартири АДРЕСА_1, зареєстроване в реєстрі за № НОМЕР_2, та свідоцтво про право власності на Ѕ частину у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, яке складається з грошових коштів, що знаходяться на пенсійному картковому рахунку № НОМЕР_1 у Львівській обласній філії акціонерного комерційного банку «Укрсоцбанк».

Частиною другою статті 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 6 березня 1990 року N 1305-1 визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно.

15 квітня 1991 року Постановою Верховної Ради Української РСР «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» від 26 березня 1991 року N 885-XII введено в дію Закон УРСР «Про власність», у пунктах 1, 3 якого зазначено, що Закон УРСР «Про власність» застосовується до правовідносин, які виникли після введення в дію Закону, тобто з 15 квітня 1991 року. Щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, Закон Української РСР «Про власність» застосовується до тих прав і обов'язків, що виникнуть після введення в дію Закону. Положення статті 15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року.

Статтею 15 Закону Української РСР «Про власність» було передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Частиною першою статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Встановивши, що ОСОБА_9 повністю вніс свій пайовий внесок за спірну квартиру, надану йому в користування в 1990-1991 роках, а отже, ще станом на 1990-1991 роки набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, а шлюб з відповідачем ОСОБА_6 укладений 4 лютого 1994 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що квартира АДРЕСА_1 є і була його особистою власністю.

З урахуванням наведеного суди дійшли правильного висновку, що свідоцтво від 7 квітня 2010 року № НОМЕР_2 про право власності на Ѕ частину у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте за час шлюбу, що складається з квартири АДРЕСА_1, було видане ОСОБА_6 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л. В. з порушенням вимог пункту 1 частини першої статті 57 СК України, а тому позовні вимоги про визнання цього свідоцтва недійсним з підстави, передбаченої частиною першою статті 203 ЦК України, та скасування рішення про державну реєстрацію прав згідно з вказаним свідоцтвом, із внесенням до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідних записів про скасування державної реєстрації прав на підставі цього свідоцтва, є обґрунтованими.

Також суд встановив, що 11 серпня 2010 року ОСОБА_6 уклала договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 5016, згідно з яким безоплатно передала у власність ОСОБА_8 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2, виданого 7 квітня 2010 року.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що, оскільки свідоцтво про право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, видано незаконно і є недійсним, позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування і скасування рішення про державну реєстрацію прав із внесенням до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав на підставі вказаного договору дарування слід задовольнити.

16 грудня 2014 року ОСОБА_5, представник за довіреністю, посвідченою віце-консулом Генерального консульства України в м. Торонто (Канада) Грабовенком В. І. 11 січня 2013 року № 573-37 від імені ОСОБА_4, та за довіреністю, посвідченою віце-консулом Консульства України в Малазі (Іспанія) 22 вересня 2014 року № 570/4-1478-14 від імені ОСОБА_3, подали заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину спірної квартири на ім'я громадянки Канади ОСОБА_4 та про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину цієї квартири на ім'я громадянки України ОСОБА_3

Постановою приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В. від 27 січня 2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину спірної квартири на ім'я громадянки Канади ОСОБА_4 та у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину цієї квартири на ім'я громадянки України ОСОБА_3 було відмовлено. Постанова мотивована тим, що спірна спадкова квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_6

Зазначена постанова нотаріуса обґрунтовано була скасована судами попередніх інстанцій, скільки спірна кооперативна квартира не є спільним сумісним майном подружжя, а право власності на цю квартиру виникло у ОСОБА_9 внаслідок повного внесення пайового внеску ще до шлюбу з ОСОБА_6

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6 обміняла свою двокімнатну квартиру на половину спірної квартири, не знайшли свого підтвердження, оскільки 15 лютого 2006 року з метою впорядкування своїх майнових прав ОСОБА_9 отримав у виконавчому комітеті Ужгородської міської ради Закарпатської області свідоцтво про право власності на нерухоме майно (квартиру АДРЕСА_1), яке зареєстрував 17 лютого 2006 року в КП «БТІ в м. Ужгороді», та в подальшому склав 26 жовтня 2006 року заповіт, яким заповів квартиру відповідачу ОСОБА_6 і обом позивачам. Відповідач ОСОБА_6 не оскаржувала в судовому порядку вказане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15 лютого 2006 року і державну реєстрацію вказаного свідоцтва від 17 лютого 2006 року, відомостей про визнання їх недійсними чи скасування у суду немає.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску строку позовної давності також не знайшли свого підтвердження з таких підстав.

16 грудня 2014 року від імені позивачів на підставі довіреностей до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В. звернулась представник ОСОБА_5 із заявою про видачу кожній із позивачів свідоцтв про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Постановою приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л. В. 27 січня 2015 року № 01-16 позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

16 лютого 2015 року адвокат ОСОБА_22 - представник ОСОБА_3, за угодами, отримав в комунальному підприємстві «Архітектурно-планувальне бюро» згідно із супровідними листами від 16 лютого 2015 року № 53 копії документів з інвентарної справи щодо квартири АДРЕСА_1, у тому числі свідоцтво про право власності від 7 квітня 2010 року за реєстровим номером НОМЕР_2.

Частиною першою статті 71 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину.

Пунктом 241 Інструкції передбачено, що у повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий з подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз'яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, хто залишився живим.

Повідомлення надсилається поштою, а спадкоємці, які прибули до нотаріальної контори, повідомляються нотаріусом усно, про що робиться відмітка на заяві того з подружжя, хто залишився живим. Така відмітка підписується спадкоємцями.

Матеріали справи не містять доказів того, що зазначені норми законодавства були дотримані нотаріусом і позивачі дізналися про вчинення оскаржуваного свідоцтва та укладення договору дарування раніше, ніж про це у лютому 2015 року отримав інформацію представник позивача ОСОБА_3, адвокат ОСОБА_22

Доводи скарги про те, що відділ державної реєстрації речових праві на нерухоме майно не є належним відповідачем, оскільки не є юридичною особою, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для визнання свідоцтва і договору дарування недійсними та скасування державної реєстрації прав. Крім того, фактично вимог до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно позивачі не заявляли.

Матеріалами справи спростовуються доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_6 про розгляд справи, зокрема поштовими повідомленнями, запереченням на позов, неодноразовими клопотаннями представника ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи. Крім того, доводи скарги про неповідомлення ОСОБА_8 належним чином про розгляд справи не є підставою для скасування судових рішень, оскільки ОСОБА_8 не уповноважувала ОСОБА_6 на оскарження рішення щодо порушення її прав та інтересів і не позбавлена права на оскарження судових рішень.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 22 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик