ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року

м.Суми

Справа №583/1650/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/652/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Біляєвої О. М. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2, служба у справах дітей Охтирської районної державної адміністрації Сумської області,

треті особи орган опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 серпня 2016 року в складі судді Олійник О.В., ухвалене у м. Охтирка,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, служби у справах дітей Охтирської районної державної адміністрації Сумської області, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради, про відібрання дитини та передачу матері.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року, визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання його матері ОСОБА_1, за адресою: вулиця Лесі Українки, 81, місто Охтирка, Сумська область.

Однак, ОСОБА_2 умисно не виконує рішення суду та продовжує незаконно утримувати сина за своїм місцем проживанням, тому просила ухвалити рішення, яким відібрати малолітнього сина ОСОБА_5 у відповідача та негайно передати його матері.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 серпня 2016 року позов задоволено.

Вирішено відібрати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у батька ОСОБА_2 та передати його матері ОСОБА_1

Вирішено питання про розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 серпня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 06 березня 2018 року рішення Апеляційного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення застосував норму матеріального права, яка в спірних правовідносинах не підлягає застосуванню. Вказує, що судом не враховано інтереси дитини, пояснення представників служби у справах дітей та органу опіки та піклування. Крім того, дитина налякана поведінкою матері та не бажає з нею проживати, а остання не намагається встановити контакт зі своєю дитиною, а тому відібрання дитини передбачає застосування проти неї певного насильства, що суперечить її інтересам та становитиме загрозу для її здоровя.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника - адвоката ОСОБА_3, які підтримали доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_6, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 05 червня 2010 року по 10 грудня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7).

У період спільного проживання у сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с. 6).

З народження і до 01 вересня 2015 року малолітній син сторін проживав разом з батьками та сестрою Софією (дочкою позивача від попереднього шлюбу) у будинку, належному в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 1268 ЦК України, ОСОБА_2 за адресою: вул. Комунарів, 29 с. Веселий Гай, Охтирського району Сумської області. З 01 вересня 2015 року позивач разом зі своїми дітьми виїхала з будинку та проживає у своєї матері ОСОБА_8 в м. Охтирка по вул. Лесі Українки, 81.

13 жовтня 2015 року ОСОБА_2 забрав сина до себе і з цього часу малолітній ОСОБА_4 проживає окремо від матері та сестри разом із батьком. Починаючи з 02 листопада 2015 року, дитина переведена до Височанського НВК де і продовжує навчання.

16 лютого 2016 року рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання його матері ОСОБА_1 за адресою: Сумська область, м. Охтирка, вул. Лесі України, 81. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_2, відмовлено (а.с. 8-11, 12-13).

05 травня 2016 року позивач намагалася забрати сина зі школи в селі Високе Охтирського району згідно з рішенням суду, яке вступило в законну силу, однак їй це не вдалося, оскільки дитина почала кричати, не бажаючи їхати з матірю, а учні разом із вчителькою ОСОБА_9 перешкодили у цьому, забравши дитину із транспортного засобу позивача, після чого одразу ж на виклик вчительки приїхав відповідач та відвіз дитину додому.

За домовленістю сторін, ОСОБА_1 28 липня 2016 року приїжджала до місця проживання відповідача з метою забрати дитину, однак ОСОБА_4 не вийшов до неї. Ці події відбувалися у присутності представника служби у справах дітей Охтирської РДА та працівників Височанської сільської ради, які були запрошені відповідачем.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивоване тим, що при розгляді справи знайшов підтвердження факт неможливості з боку матері без судового втручання повернути сина, а тому є необхідність у його відібранні від батька та передачі матері, відповідно до положень ч. 1 ст. 162 Сімейного кодексу України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями ст. 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно приписів ч. 1 ст. 161 СК України, у тому разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_4, місце проживання його матері ОСОБА_1 за адресою: м. Охтирка, вул. Л. Українки, 81. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місцем проживання ОСОБА_4 разом із батьком, ОСОБА_2, відмовлено (а.с. 8-11, 12-13).

Судами встановлено, що на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини, з жовтня 2015 року ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 забрав сина до себе, самовільно змінив місце проживання дитини, перевів його до іншого навчального закладу.

Вказані обставини були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції під час вирішення між батьками неповнолітнього ОСОБА_4 спору про місце його проживання.

Однак, змінити місце проживання малолітньої дитини можливо тільки на підставі звернення батька до органу опіки та піклування або за його позовом на підставі рішення суду.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідач не надав суду і матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері, яке є і місцем проживання дитини, згідно з рішенням суду, створює загрозу її життю та здоров'ю або негативно впливатиме на її розвиток. Судом не встановлено і обставин, що повернення дитини матері буде суперечити її інтересам.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування при вирішенні спору інтересів дитини, пояснення представників служби у справах дітей та органу опіки та піклування, не заслуговують на увагу, оскільки інтереси дитини були первісно враховані при визначенні місця її проживання разом із матірю в судовому порядку, а відповідач самовільно, всупереч рішенню суду від 16 лютого 2016 року, без вирішення спору про визначення місця проживання його сина із ним на підставі рішення суду та без дозволу органу опіки та піклування, забрав сина до себе, тобто самочинно змінив його місце проживання.

Крім того, позиція органу опіки та піклування, а також служби у справах дітей судом першої інстанції заслуховувалася судом, проте, вона не є визначальною для суду, а доводи апеляційної скарги в цій частині викладено у формі загальних формулювань без зазначення конкретних фактів і обставин, які б спростовували мотиви заявленого позову і висновки суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що малолітня дитина не бажає проживати з матірю, а мати не бажає встановлювати контакт із дитиною, не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Твердження скаржника про те, що відібрання дитини передбачає застосування проти неї певного насильства, не відповідатиме її інтересам і призведе до загрози її життю та здоровю, також є безпідставними, оскільки відібрання дитини це питання виконання судового рішення, що супроводжується мінімальними законними гарантіями, які мають усунути будь-який негативний вплив на дитину (відібрання дитини відбувається державним виконавцем з обовязковою участю особи, якій дитина передається на виховання із залученням органів опіки та піклування (ст. 64 Закону України «Про виконавче провадження»)).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач самочинно змінив попереднє, визначене судом постійне місце проживання свого сина, здійснив протиправні дії, наслідком яких є відібрання у нього дитини та повернення її матері.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 390 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю. Кононенко

ОСОБА_10

ОСОБА_11