П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 травня 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої: Готри Т.Ю.,

суддів: Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В.,

з участю секретаря : Чучка Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 грудня 2017 року (головуючий суддя Лемак О.В.) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-ї особи без самостійних вимог Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивувала тим, що вона є співвласником будинку АДРЕСА_1.

Починаючи з 1988 року право власності на вказаний будинок належало по 1/3 частині кожному : ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4, згідно свідоцтва про право на спадщину по закону від 04.03.1988 року.

За вказаною адресою ОСОБА_2 проживала з народження разом зі своїми батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Після смерті батька, ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, вона успадкувала належну йому 1/3 частину вказаного житлового будинку з надвірними спорудами, право власності на яку за нею зареєстровано у встановленому законом поряду, що стверджує витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «БТІ м.Ужгорода» Ужгородської міської ради закарпатської області 18.11.2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її бабуся, ОСОБА_3, після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй 1/3 частину будинку АДРЕСА_1. На момент її смерті в цьому будинку проживав її рідний син (батько позивачки) ОСОБА_4, який спадщину за померлою матір»ю прийняв, так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Однак документів, які б свідчили про оформлення ним спадкового майна немає.

Посилаючись на те, що вона є спадкоємцем всього належного ОСОБА_4 майна, але за відсутності документів, які підтверджують належність йому спадкового майна після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, внаслідок чого вона не може оформити своїх спадкових прав на це майно, просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частину будинку в порядку спадкування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовити. Вказувала на те, що після смерті ОСОБА_3, яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею проживали батько позивачки ОСОБА_4 та вона, ОСОБА_1, які є спадкоємцями першої черги. Позивачка не надала суду доказів того, що її батько у відповідності до вимог ст.549 ЦК УРСР фактично вступив у володіння або управління спадковим майном. Вважає, що вона фактично вступила у володіння спадковим майном, так як весь час утримувала та утримує це майно. Факт реєстрації ОСОБА_4 у належній йому 1/3 частці будинку не свідчить про фактичний вступ ним у володіння або управління спадковим майном. За відсутності доказів фактичного вступу ОСОБА_4 у володіння або управління спадковим майном, суд помилково дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_6, які апеляційну скаргу підтримали, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_7, який апеляційну скаргу не визнав, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 березня 1988 року будинок з належними до нього прибудовами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1, успадкували в рівних долях, а саме по 1/3 частині кожний : ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер, після смерті якого спадщину прийняла його дочка ОСОБА_2, оформивши за собою право власності на належну йому 1/3 частину вказаного будинку, що стверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м.Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області від 18.11.2008 року (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_3 (бабуся позивачки), після смерті якої відкрилася спадщина за законом на належну їй 1/3 частину вказаного будинковолодіння, так як за життя вона заповіту не складала (а.с.15).

Враховуючи, що спадщина за померлою ОСОБА_3 відкрилася у ІНФОРМАЦІЯ_1, тому до даних правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_3 прийняв, оскільки він проживав та був зареєстрований у належному їм на праві спільної часткової власності будинку за адресою : АДРЕСА_1. Факт реєстрації та проживання ОСОБА_4 у цьому будинку на час смерті ОСОБА_3 не заперечувала і відповідачка ОСОБА_1 Також судом встановлено, що ОСОБА_4 у вказаному будинку проживав постійно до дня своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).

А тому встановивши, що ОСОБА_4 після смерті своєї матері спадщину у встановлений законом шестимісячний строк прийняв шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, яку також прийняла і відповідачка ОСОБА_1, що належні співвласникам будинку частки в натурі виділені не були, що спростовує доводи апеляційної скарги про реєстрацію ОСОБА_4 у належній йому 1/3 частині будинку та неприйняття ним спадщини після смерті його матері; що позивачка спадщину за своїм батьком ОСОБА_4 прийняла, але не має можливості оформити свої спадкові права на майно, яке було успадковане її батьком, на яке відсутні правовстановлюючі документи, а тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2, та визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину вище вказаного будинку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відповідачки без задоволення, оскільки рішення судом постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 травня 2018 року.

Головуюча :

Судді :