АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/2551/17 22-ц/774/726/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 182/2551/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Кислиця І.В.

сторони:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Портофлот-Транс"

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Портофлот-Транс" на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року позивач ТОВ "Портофлот-Транс" звернулось з позовом до ОСОБА_1 з позовом про визнання договору недійсним, в обґрунтування якого позивачем зазначено, що трудовий контракт моряка від 17 листопада 2014 року, який укладено між ТОВ "Портофлот-Транс" та ОСОБА_1, є недійсним з тих підстав, що він не був укладений у письмовій формі, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України.

Крім того, договір не було підписано уповноваженою на те особою, згідно вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України, оскільки на дату укладання Договору єдиною особою, яка мала право підписувати договори відповідно до статуту позивача в редакції 27 березня 2014 року, був директор, як одноособовий виконавчий орган товариства.

Так, згідно з відомостями, що містяться в ЄДРПОУ, станом на 17 листопада 2014 року директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Портофлот-Транс" була ОСОБА_2, а в Договорі в графі 33 в якості уповноваженого представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Портофлот-Транс"зазначено - ОСОБА_3, яка в цей період не працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Портофлот-Транс" та взагалі не мала відношення до останнього.

Крім того в позові зазначено, що відповідно до п. 13.5.15 Статуту в редакції від 27 березня 2014 року, укладення будь-яких договорів на суму, що перевищує 100 000,00 грн., потребує затвердження Загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Портофлот-Транс .

Загальна сума Договору за курсом НБУ станом на 17 листопада 2014 року становила 147 264 гривні, отже, будь-яка особа, навіть уповноважена діяти від імені ТОВ "Портофлот-Транс", у разі укладання договору на суму більшу за 100 000 гривень, мала отримати погодження загальних зборів учасників, оформлене відповідним протоколом, чого зроблено не було.

Також позивач зауважував на тому, що в період з 17 листопада 2014 року по 02 лютого 2016 року ТОВ "Портофлот-Транс" не використовувало судно, на якому працював відповідач, у власних потребах. Судно використовувалось орендарями (фрахтувальниками), а отже, екіпаж наймали також орендарі.

У зв'язку з наведеним вище, позивач ТОВ "Портофлот-Транс"просило суд визнати недійсним трудовой контракт моряка від 17 листопада 2014 року, який укладено між ТОВ "Портофлот-Транс" та ОСОБА_1, недійсним, застосувати наслідки його недійсності, передбачені абз.1 ч.1ст. 216 ЦК України, та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оспорюваний договір є трудовим договором та не є правочином, в розумінні 202 ЦК України, і що на нього не поширюються норми ЦК України, оскільки судом першої інстанції не встановлено наявності між сторонами оскаржуваного договору трудових правовідносин та факту укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових відносин.

Судом першої інстанції не було встановлено, ким підписаний оспорюваний договір та не взято до уваги доводи позивача про те, що договір підписано невстановленою особою, а не директором позивача, або іншою, уповноваженою на це особою. Підпис в оспорюваному договорі належить не встановленій особі, що не заперечувалось відповідачем.

Представник позивача зауважує, що відповідачем по справі не було надано жодного доказу факту укладення оскаржуваного договору.

Судом не враховано, що позивач не у період з 17.11.2014 року по 02.02.2016 року не міг використовувати судно, на якому працював відповідач, у власних потребах, оскільки в даний період судно використовувалось орендарями, що підтверджується виписками ПАТ «Сбербанк» по рахункам позивача, проте клопотання представника позивача про залучення до матеріалів цивільної справи вказаних виписок судом, в порушення вимог ЦПК України, розглянуто не було.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу позивача просить залишити без задоволення, при цьому відповідач погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно того, що оспорюваний договір є трудовим договором і положення ЦК України в даному випадку не підлягають застосуванню.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_5, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17 листопада 2014 року між ТОВ "Портофлот-Транс" та ОСОБА_1 було укладено Трудовий Конракт моряка з відповідними умовами (а.с. 6-24).

Згідно п.п. 23, 29 частини І Контракту, строк найму складає чотири місяці, Контракт складається з двох частин, при цьому частина І та частина ІІ є невід'ємними частинами Контракту. (а.с.6).

Згідно п. 17.1 Заключних положень, Контракт вступає в силу з моменту його підписання сторонами. (а.с. 22).

У відповідності до п. 1.1. Загальних положень частини ІІ вказаного Контракту, цей Контракт є строковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між працівником та роботодавця, вказаними у частині І Контракту (а.с. 23).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання недійсним договору.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону, з огляду на наступне.

Будь-який договір це правочин, спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В ч. 5 ст. 203 ЦК України закріплено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім цього, згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею ст.21 КЗпП України передбачено, що предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема, статтями 3, 7, 9, 9-1, 44 КЗпП України), положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту).

Відповідно до частини першої статті 3, статті 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з частиною третьою статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

При цьому КЗпП України визначає правові підстави припинення трудового договору, в тому числі й розірвання контракту, разом із тим нормами чинного трудового законодавства не передбачена можливість визнання трудового договору чи контракту недійсними з підстав, визначених статтями 203, 215 ЦК України, як і не передбачено правових підстав для визнання в судовому порядку незаконним призначення особи на відповідну посаду.

Таким чином, наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу, загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі №6-530цс15.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, та колегія суддів погоджується з тим, що ТОВ "Портофлот-Транс", звертаючись з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, посилається на те, що договір було укладено з порушенням вимог ст. ст. 203,20,208 ЦК України, та через наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача, оскільки оспорюваний договір не є правочином, в розумінні ст. 202 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання оспорюваного трудового договору недійсним.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача, про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оспорюваний договір є трудовим договором та не є правочином, в розумінні 202 ЦК України, і що на нього не поширюються норми ЦК України, оскільки судом першої інстанції не встановлено наявності між сторонами оскаржуваного договору трудових правовідносин та факту укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових відносин, оскільки із матеріалів справи вбачається, що 17 листопада 2014 року між ТОВ "Портофлот-Транс" та ОСОБА_1 було укладено Трудовий Конракт моряка з відповідними умовами (а.с. 6-24), чого позивачем не спростовано, з огляду на що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено, ким підписаний оспорюваний договір та не взято до уваги доводи позивача про те, що договір підписано невстановленою особою, а не директором позивача, або іншою, уповноваженою на це особою, оскільки позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.12,81 ЦПК України, на підтвердження того, що договір був підписаний невстановленою особою.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем по справі не було надано жодного доказу факту укладення оскаржуваного договору, оскільки, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, в даному випадку, обов'язок доказування покладено на позивача, який повинен довести позовні вимоги, на які посилається.

Не приймаються до уваги колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач у період з 17.11.2014 року по 02.02.2016 року не міг використовувати судно, на якому працював відповідач, у власних потребах, оскільки в даний період судно використовувалось орендарями, що підтверджується виписками ПАТ «Сбербанк» по рахункам позивача, проте клопотання представника позивача про залучення до матеріалів цивільної справи вказаних виписок судом, в порушення вимог ЦПК України, розглянуто не було, оскільки матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів того, що судно, на якому працював відповідач, у період з 17.11.2014 року по 02.02.2016 року було орендовано, а з доданих до апеляційної скарги позивача виписок ПАТ «Сбербанк» також не вбачається, що компанія UNITED TREND ENTERPRISE LIMITED перераховувала кошти позивачеві саме за оренду судна, на якому працював відповідач.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Портофлот-Транс" - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: