Постанова

Іменем України

2 травня 2018 року

м. Київ

справа № 569/7924/17-ц

провадження № 61-10063 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»;

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року публічне акціонерне «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, за яким він отримав кредит у розмірі 35 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних строком на 120 місяців. У той же день для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, за яким він передав в іпотеку банку належні йому нежитлові приміщення цокольного поверху № 23, 24, I, II, загальною площею 57,6 кв. м, по АДРЕСА_1. Також у той же дань для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були укладені окремі договори поруки, за якими вони зобов'язалися солідарно з позичальником відповідати за виконання зобов'язань за кредитним договором. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_7 умов кредитного договору згідно з виконавчим написом приватного нотаріуса від 12 серпня 2014 року було звернуто стягнення на вказане вище іпотечне майно, унаслідок продажу якого кредитна заборгованість була частково погашена. Залишок заборгованості позичальник, як і поручителі, не сплатили, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 12 травня 2017 року становила 12 350 доларів 34 центи США, з яких; заборгованість за кредитом у розмірі 10 717 доларів 40 центів США, заборгованість за процентами у розмірі 1 632 долари 94 центи США.

З урахуванням викладеного ПАТ «Альфа-Банк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені судові витрати.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 9 жовтня 2014 року у складі судді Першко О. О. позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Альфа-Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 19 лютого 2008 року у розмірі 12 350 доларів 34 центи США, з яких: сума заборгованості за кредитом у розмірі 10 717 доларів 40 центів США, сума заборгованості за процентами у розмірі 1 632 долари 94 центи США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі як солідарні боржники порушили умови кредитного договору та договорів поруки, належним чином не виконували своїх зобов'язань, на вимоги банку не реагували, а розмір заборгованості визначений банком відповідно до закону та умов кредитного договору, підстави припинення поруки відсутні.

Постановою апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 9 жовтня 2014 рокускасовано та прийнято постанову, якою позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 19 лютого 2008 року, яка утворилась станом на 12 травня 2017 року по тілу кредиту у розмірі 9 103 долари 18 центів США, суму заборгованості за відсотками у розмірі 1 632 долари 94 центи США, а всього 10 736 доларів 12 центів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, у зв`язку з чим банк направив у квітні 2017 року позичальнику та поручителям вимоги про дострокове погашення кредиту, сплату заборгованості по процентам, які ними не виконано, відтак банк мав право на дострокове стягнення всієї суми заборгованості. Починаючи з 12 серпня 2014 року, коли було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, у банка виникло право пред'явити вимоги до поручителів про виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором протягом наступних шестимісяців, проте банк звернувся до суду із позовом до поручителів лише у травні 2017 року, тобто після спливу шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, а тому порука є припиненою.

Зарахування банком сплачених позичальником 30 квітня 2015 року коштів у розмірі 250 тис. грн для погашення прострочених відсотків та тіла кредиту, а решти суми - у рахунок наступних платежів відповідно до графіка погашення кредиту суперечить умовам кредитного договору, оскільки після зміни 12 серпня 2014 року строку виконання зобов'язання (вчинення виконавчого напису нотаріуса) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, так як за вимогою пункту 5.6. договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі й усі наступні щомісячні платежі за графіком після цієї дати не підлягають виконанню.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду в частині стягнення з нього на користь банку суми кредитної заборгованості, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом було встановлено, що станом на дату вчинення виконавчого напису сума заборгованості за кредитним договором становила 223 667 грн 72 коп. Встановивши вказану обставину, апеляційним судом було зроблено висновок про те, що банк реалізував своє право, передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 5.1.1. кредитного договору, вимагати дострокового погашення кредиту.

Проте, апеляційним судом до уваги було взято не дату здійснення виконавчого напису, а дату повернення виконавчого напису стягувачу за його заявою, тобто 25 квітня 2015 року, і апеляційний суд виходив з суми заборгованості саме на вказану дату, хоча слід було застосовувати розмір заборгованості по тілу кредиту саме на дату пред'явлення виконавчого напису до виконання.

Після сплати ним на рахунок банку коштів у розмірі 250 тис. грн він вважав, що повністю виконав своє зобов'язання по поверненню кредиту, оскільки ця сума перевищувала суму, вказану у виконавчому написі, і після сплати ним цих коштів банк протягом двох років не звертався до нього з вимогами про сплату кредитної заборгованості.

Інші учасники справи постанову апеляційного суду не оскаржили.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувану постанову апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У частині першій статті 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин першої і третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником чи виконано із простроченням не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та положень ЦК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, у зв`язку з чим 12 серпня 2014 року було вчинено виконавчий напис нотаріуса, який було повернуто за заявою стягувача, а після зміни строку виконання зобов'язання (вчинення виконавчого напису нотаріуса) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, так як згідно з пунктом 5.6. кредитного договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі й усі наступні щомісячні платежі за графіком після цієї дати не підлягають виконанню. Для погашення заборгованості 30 квітня 2015 року позичальник сплатив 250 тис. грн, що за комерційним курсом ПАТ «Альфа-Банк» складало 10 416 доларів 67 центів США, а залишок заборгованості по тілу кредиту у розмірі 9 103 доларів 18 центів залишився непогашеним і на цю суму було нараховано відсотки згідно умов договору.

Посилання касаційної скарги на те, що для розрахунку суми кредитної заборгованості суд мав виходити із суми, визначеної на дату вчинення виконавчого напису, безпідставні, оскільки наявність судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником чи виконано із простроченням не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. При цьому, судом було встановлено, що сплативши 30 квітня 2015 року для погашення кредитної заборгованості 250 тис. грн ОСОБА_4 у повному обсязі заборгованість по тілу кредиту не погасив, оскільки зобов'язання у кредитному договорі визначені у валюті (долар США) і зазначена сума була зарахована з перерахунком у долари США, згідно з курсом, встановленим на дату погашення заборгованості.

При цьому апеляційний суд дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам, у зв'язку з чим доводи касаційної скарги є безпідставними.

Посилання касаційної скарги на рішення Європейського суду з прав людини щодо невмотивованості судового рішення безпідставні, так як постанова апеляційного суду достатньо мотивована, в ній знайшли своє відображення всі доводи і аргументи сторін, міститься правовий висновок суду.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність постанови апеляційного суду не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність постанови апеляційного суду не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови апеляційного суду Рівненської області

від 21 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк