АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/4411/16-ц 22-ц/774/16/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 182/4411/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Гладиш К.І.

сторони

позивач: Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Нікопольської міської ради на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року, яке постановлено суддею Багровою А.Г. в місті Нікополі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 та просив суд позбавити останню батьківських прав щодо малолітніх доньок Крістіни, Єви, Василіси, а також стягнути з неї аліменти на їх утримання, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, за місцем проживання характеризується негативно, веде аморальний спосіб життя, ніде не працює, неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов'язків та зайняття проституцією, в будинку не створено умов для проживання дітей, антисанітарія.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи, не враховано, що малолітні діти відповідачки перебувають на обліку дітей, які опинились в складних життєвих обставинах, під час виконання рішення Нікопольської міської ради від 10.08.2016 року № 599 про негайне відібрання малолітніх дітей у відповідача, яке виконувалось 12.08.2016 року, нікого із дорослих дома не було, діти були самі на подвір'ї. Судом не враховано, що відповідачка притягувалась до адміністративної відповідальності та має наркотичну залежність.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Органу опіки та піклування Нікопольської міської ради - Городничого О.Л., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника Нікопольського міського центру соціальних служб для сім'ї та молоді - Ковальву, яка не заперечувала проти апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4, які, кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є матір'ю малолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, (а.с.3-7).

Пред'являючи позов до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, позивач посилався на те, що остання не виконує своїх батьківських обов'язків по відношенню до своїх малолітніх дітей, вказавши, що за місцем проживання ОСОБА_1 характеризується негативно, веде аморальний спосіб життя, ніде не працює, неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов'язків та зайняття проституцією, в будинку не створено умов для проживання дітей та антисанітарія.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем доводи та надані докази, не є достатніми для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав стосовно дітей.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; є хронічним алкоголіком або наркоманом, тощо.

Як вбачається з роз'яснень, викладених в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків.

Відповідно до пункту 15 Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ,(далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

На виконання наведених вище норм Закону, судом першої інстанції встановлено, що позивачем по справі не надано достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв'язків між матір'ю та дітьми і будуть відповідати інтересам останніх.

Вказані обставини встановлені судом поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які пояснили, що ОСОБА_1 ніколи себе аморально не поводить, ніхто її не бачив п'яною або під дією наркотиків, діти завжди доглянуті, чисті, розумні , відвідують школу , підтвердили, що в будинку не завжди порядок, сам будинок в аварійному стані через те, що відповідач у дуже скрутному матеріальному становищі, проте відповідач та її мати ОСОБА_12 намагаються підтримувати житло в належному стані, частково зробили косметичний ремонт. Крім того свідки зазначили, що сусіди, які написали скаргу, мають конфліктні відносини безпосередньо з ОСОБА_12, матір'ю відповідача, а відповідач на час відібрання дітей та на час звернення з позовом до суду не веде себе аморально.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що наведені позивачем доводи та надані докази, не є достатніми для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав стосовно дітей.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи, не враховано, що малолітні діти відповідачки перебувають на обліку дітей, які опинились в складних життєвих обставинах, оскільки матеріали цивільної справи не містять доказів того, що складні життєві обставини дітей склались з тих підстав, що відповідач не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, їх навчання, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що вона не створює умови для отримання нею освіти, свідомого нехтування своїми обов'язками. А неналежне створення умов для проживання дітей, саме по собі, не може бути підставою для позбавлення матері прав щодо дітей, оскільки скрутне матеріальне становище відповідача можливо вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до позбавлення відповідача батьківських прав.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що під час виконання рішення Нікопольської міської ради від 10.08.2016 року № 599 про негайне відібрання малолітніх дітей у відповідача, яке виконувалось 12.08.2016 року, нікого із дорослих дома не було, діти були самі на подвір'ї, оскільки вказані обставини не є достатньою правовою підставою для такої радикальної міри, як позбавлення матері батьківських прав по відношенню до її малолітніх дітей. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що залишення малолітніх дітей наодинці, мало сталий характер.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що відповідачка притягувалась до адміністративної відповідальності, оскільки притягнення відповідачки до адміністративної, та навіть кримінальної відповідальності, не свідчить саме по собі про те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дівчаток, їх навчання, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що вона не створює умови для отримання нею освіти, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів, в розумінні 12,81 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідач має наркотичну залежність.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач по справі ОСОБА_1 вживає всіх мір задля можливості участі у вихованні дітей, даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо власних дітей, або даних про те, що до відповідача ОСОБА_1 раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На думку колегія суддів, відповідач ОСОБА_1, довела належними та допустимим доказами, у відповідності до ст.ст. 12,81 ЦПК України, що в її діях відсутня винна поведінка щодо власних дітей, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позовні вимоги позивача в частині позбавлення останньої батьківських прав відносно її малолітніх дітей, є не доведеними.

Також слід зауважити, що частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків (абз. 2 п. 18 вищезгаданої Постанови).

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції врахував, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, натомість відповідач ОСОБА_1, на думку колегії суддів, довела, що в її діях відсутня винна поведінка щодо власних дітей та довела, що її поведінка відносно власних дітей змінюється в кращу сторону.

Отже, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, не надано жодних належних та допустимих доказів щодо винної поведінки ОСОБА_1 та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками, що могло б бути підставою для позбавлення останньої батьківських прав.

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому, звернув увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував рішення про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути змінено та доповнено його резолютивну частину абзацом наступного змісту: «Покласти на Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради контроль за виконанням батьківських обов'язків відповідачем ОСОБА_1».

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне попередити ОСОБА_1 про необхідність належного виконання обов'язків по вихованню і утриманню дітей.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Нікопольської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Покласти на Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради контроль за виконанням батьківських обов'язків відповідачем ОСОБА_1».

Попередити ОСОБА_1 про необхідність належного виконання обов'язків по вихованню і утриманню дітей.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: