Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 263/15039/16-ц

провадження № 61-7201св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - дочірнє підприємство «Інгаз»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 жовтня 2017 року у складі судді Папаценко П. І. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Принцевської В. П., Мироненко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року дочірнє підприємство «Інгаз» (далі - ДП «Інгаз») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа − ОСОБА_5, про визнання замовлення на виконання юридичних послуг недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що в березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Орджоніікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до ДП «Інгаз» про стягнення суми заборгованості за надані послуги.

В якості доказу ОСОБА_4 надав суду копію документу, іменованого як «Замовлення на виконання юридичних послуг» від 28 травня 2009 року, згідно якого вказаний документ був укладений ДП «Інгаз» в особі ОСОБА_5, з одного боку, та ОСОБА_4, як виконавцем, з іншого боку.

У вказаному замовленні не зазначено, на яких підставах ОСОБА_5 підписувала документ від імені підприємства, оскільки не була керівником

ДП «Інгаз» на час підписання спірного замовлення.

Підприємством було проведено внутрішню перевірку і встановлено, що документ не існував у діловодстві підприємства, керівництву про нього відомо не було.

В січні 2010 року на підставі договору № ІН-01-08 на виконання послуг (робіт) від 29 грудня 2008 року щодо забезпечення господарської діяльності підприємства ОСОБА_4 була проведена оплата його послуг. Інших зобов'язань перед відповідачем позивач не має.

У зв'язку з тим, що таке замовлення (договір) було укладено без відому позивача, підписано особою без відповідних повноважень, яка не повідомила про таке замовлення керівника підприємства, який, в свою чергу не схвалював таких дій, ДП «Інгаз» просило визнати вказане замовлення на виконання юридичних послуг від 28 травня 2009 року недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 жовтня 2017 року позовні вимоги ДП «Інгаз» до ОСОБА_4, третя особа − ОСОБА_5, про визнання замовлення на виконання юридичних послуг недійсним задоволено.

Визнано недійсним замовлення на виконання юридичних послуг, укладене

28 травня 2009 року між замовником ДП «Інгаз» в особі ОСОБА_5 та виконавцем ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 не була уповноважена на укладання спірної угоди.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від

04 жовтня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

05 січня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового звʼязку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 14 грудня

2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надана оцінка тому, що за твердженнями позивача, замовлення на надання послуг виконано та проведено розрахунок за надані послуги з ОСОБА_4, як підприємцем.

Судами на надана оцінка ухвалі апеляційного суду Донецької області від

28 липня 2016 року в якій зазначено про те, що ОСОБА_4 виконував послуги для ДП «Інгаз» як підприємець та як фізична особа.

ОСОБА_5 мала право підписувати спірну угоду.

11 січня 2018 року ОСОБА_5 через засоби поштового звʼязку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 є аналогічними тим, що викладені в касаційній скарзі ОСОБА_4

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За змістом частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що ОСОБА_5 не мала повноважень на укладання від імені

ДП «Інгаз» «Замовлення на виконання юридичних послуг» від 28 травня

2009 року, а тому дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від

04 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від

14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська