АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/766/17 22-ц/774/595/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 травня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 182/766/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року, яке ухвалене суддею Тихомировим І.В. у м. Нікополі, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визначення порядку користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначили, що вони разом з відповідачами - ОСОБА_2, ОСОБА_4 зареєстровані в АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 59 кв.м., житлова площа - 36,3 кв.м. та складається з трьох кімнат площею відповідно 8,1 кв.м., 11 кв.м., 17,4 кв.м..

Посилаючись на те, що спірна квартира знаходиться у комунальній власності міста, а у відповідності до діючого законодавства вони мають право на безкоштовну приватизацію державного житлового фонду, для чого їм необхідно встановити порядок користування спірною квартирою, оскільки визначити його в добровільному порядку з відповідачами не надається можливим, просили суд визначити порядок користування квартирою наступним чином: надати у користування позивачці ОСОБА_2 житлову кімнату площею 11 кв.м., позивачу ОСОБА_2 житлову кімнату площею 8,1 кв.м., відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - житлову кімнату площею 17,4 кв.м., а решту приміщень залишити в загальному користуванні.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом ст. 48 ЖК України та п. 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, постанови виконавчого комітету Дніпропетровської обласної Ради народних депутатів та Президії обласної Ради профспілок від 24.05.1990 року № 199, якими передбачено рівень середньої забезпеченості громадян житловою площею в Дніпропетровські області для визначення потреби в поліпшенні житлових умов -6,7 кв. м., включно на кожного члена сім'ї. У зв'язку з чим, вважає висновок суду першої інстанції про неможливість визначення порядку користування спірною квартирою за умови, коли на кожного в ній проживаючого припадає по 9,15 кв.м. житлової площі, помилковим та таким, що призводить до порушення прав позивачів на поліпшення їх житлових умов та реалізації права на приватизацію.

У відзивах на апеляційну скаргу, до яких додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4, кожен окремо, зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_6.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_6.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи ( а.с. 127-129), в судове засідання не з'явилися. Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, а інші - про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом встановлено, що згідно ордеру на житлове приміщення № 2168 від 30.12.1986 року відповідачу ОСОБА_3 на родину з чотирьох осіб: його, дружину - ОСОБА_5, доньку - ОСОБА_8 та сина - позивача ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету № 641 від 19.12.1986 року виділена в користування квартира АДРЕСА_1, загальна площа якої складає 59 кв.м, житлова площа - 36,3 кв.м. Квартира складається з трьох кімнат: кімната № 7 площею 8,10 кв.м, кімната № 5 площею 11,10 кв.м, кімната № 4 площею 17,4 кв.м, кухня 8,4 кв.м, ванна кімната 2,1 кв.м , вбиральня 1,30 кв.м , коридор 8,6 кв.м , комори 0,7 кв.м та 0,5 кв.м. Квартира обладнана балконом, вихід на який здійснюється з кімнати № 4 та лоджією, вихід на яку здійснюється з кімнати № 5.

У вказаній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_2 з 11.01.1990 року, відповідач ОСОБА_2 з 30.01.1987 року, відповідач ОСОБА_4 з 29.03.2001 року, позивач ОСОБА_2 з 15.10.2013 року.

19 листопада 2013 року шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 розірвано.

Вказані обставини встановлені рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 14.04.2016 року, ухваленому у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи - Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.07.2016 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.09.2016 року, а тому в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, повторному доведенню не підлягають.

Звертаючись до суду з позовом про визначення порядку користування спірною квартирою, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 посилалися на їх бажання приватизувати окремі кімнати у квартирі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в спірній квартирі фактично проживає 4 повнолітні особи різної статі, тоді як заселення в одну кімнату осіб різної статі, старших дев'яти років, які не є членами однієї сім'ї, призведе до порушення їх житлових прав та обмеження законодавчо встановленої норми житлової площі на одну особу з розрахунку 13,65 кв.м.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності міста, а тому порядок користування нею повинен визначатися за нормами ст.ст. 61-70 ЖК України.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно з положеннями ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (ч.1 ст. 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Згідно ч. 1 ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Згідно з пунктом 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 жиле приміщенні надається громадянам у межах 13,65 кв.м жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Постановою Виконавчого комітету Дніпропетровської обласної Ради народних депутатів і президії Ради профспілок №199 від 24 травня 1990 року в населених пунктах області визначено рівень забезпеченості житловою площею для визнання потреб в поліпшенні житлових умов з 01 липня 1990 року у розмірі 6,7 кв.м на кожного члена сім'ї.

Крім того, ч. 2 ст. 50 ЖК України передбачено, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими дев'яти років, крім подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат відповідно площею 8,10 кв.м, 11,10 кв.м, та 17,4 кв.м.

Судом встановлено, що у спірній квартирі проживає четверо повнолітніх осіб різної статі, а саме: позивач ОСОБА_2 та його донька ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4, шлюб між якими розірвано.

Отже, виходячи із розміру житлової площі спірної квартири 36,3 кв.м, на кожного з зареєстрованих в ній осіб приходиться по 9,07 кв.м. (36,3 кв.м/4 особи).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виділення у користування ОСОБА_2 кімнати № 5 площею 11,10 кв.м., ОСОБА_2 кімнати № 7, площею 8,10 кв.м. і залишення ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які є особами різної статі й не є членами однієї сім'ї, кімнати № 4, площею 17,4 кв.м., із залишенням решти приміщень в загальному користуванні призведе до порушень житлових прав сторін, з урахуванням того, що на кожного з них приходиться менше 13,65 кв.м. жилої площі на одну особу, відмовивши з цих підстав в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні спору суд дотримався вимог діючого житлового законодавства в повному обсязі, а доводи апеляційної скарги представника позивачів в цій частині є необґрунтованими. Крім того, колегія суддів враховує також і доводи відповідачів, викладених у відзивах на апеляційну скаргу з цього приводу та їх заперечення щодо можливості проживання в одній кімнаті, як особами різної статі та такими, що не є подружжям.

Доводи апеляційної скарги представника позивачів про те, що жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 кв.м на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею у даному населеному пункті, а Постановою Виконкому Дніпропетровської обласної Ради народних депутатів і президії Ради профспілок №199 від 24 травня 1990 року в населених пунктах області визначено рівень забезпеченості житловою площею для визнання потреб в поліпшенні житлових умов з 01 липня 1990 року у розмірі 6,7 кв.м на кожного члена сім'ї, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки визначення рівня забезпеченості позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_2 житловою площею має значення лише при вирішенні питання про укладення з позивачем окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, у порядку передбаченому ч. 1 ст. 104 ЖК України, однак позивачами таких позовних вимог заявлено не було, а суд, в силу ст. 11 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Доводи апеляційної скарги представника позивачів про порушення прав позивачів на поліпшення їх житлових умов та реалізації права на приватизацію колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація квартири чи окремої кімнати в ній здійснюється відповідно до вимог цього Закону, а також Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року й не залежить від встановленого порядку користування нею.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 1 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», приватизація кімнат у квартирах здійснюється там, де мешкають два і більше наймачів, тоді як в спірній квартирі є тільки один основний наймач - відповідач у справі ОСОБА_2, а позивачі у справі, які зареєстровані в ній та користуються нею, окремого статусу наймачів не мають.

На думку колегії суддів, вирішуючи даний спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку й ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: