Справа № 162/396/17 Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н.І.
Провадження № 22-ц/773/401/18 Категорія: 43 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів Федонюк С.Ю., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

відповідача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Любешівського районного суду від 04 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1. Її син, відповідач по справі ОСОБА_1, зареєстрований у належному їй житловому будинку за її згоди, оскільки там народився і постійно проживав.

Вказувала, що відповідач з серпня 2015 року не проживає у вказаному будинку, не бере участі у спільному побуті та не несе витрат на утримання будинку. На даний час відповідач за власним бажанням проживає у своєї дружини. Особистих речей відповідача у будинку немає. Перешкод у користуванні житловим приміщенням вона відповідачу не чинила.

Ураховуючи наведене, позивачка ОСОБА_3 просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1, внаслідок тривалої його відсутності за місцем реєстрації, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по справі.

Заочним рішенням Любешівського районного суду від 04.10.2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалено визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн та 150 грн по сплаті за розміщення оголошення в газеті «Волинь-Нова».

Ухвалою цього ж суду від 16.01.2018 року в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Любешівського районного суду від 04.10.2017 року в даній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення місцевого суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 без поважних причин понад один рік відсутній за місцем його реєстрації у належному позивачці на праві приватної власності житловому будинку по АДРЕСА_1, а тому визнав його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Однак до такого висновку місцевий суд прийшов з порушенням норм матеріального права та без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_3 з 28.11.2016 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.12.2016 року (а.с.8).

Відповідач ОСОБА_1 є сином позивачки та зареєстрований у вказаному будинку з 19.08.1993 року (а.с.5-6).

Згідно довідки від 19.04.2017 року №2114, виданої Зарудчівською сільською радою Любешівського району Волинської області, зі слів ОСОБА_3, яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1, її син ОСОБА_1, який зареєстрований по цій же адресі, фактично з нею не проживає з 14.08.2015 року (а.с.7).

Як вбачається з відповіді Зарудчівської сільської ради Любешівського району Волинської області від 10.05.2017 року №115/2.6, наданої на запит суду, згідно Єдиного державного демографічного реєстру громадян ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а проживає по АДРЕСА_2 (а.с.11).

З висновків Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області від 29.01.2017 року, 19.02.2017 року, 19.03.2017 року, 09.04.2017 року вбачається, що позивачка ОСОБА_3 неодноразово в січні-квітні 2017 року зверталася до поліції з приводу вчинення її сином із нею сварок, розподілу майна та погрози фізичною розправою (а.с.45-48).

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 пояснив, що він змушений був у квітні 2017 року переїхати на проживання до батьків його дружини в с. Зарудчі Любешівського району Волинської області. Його відсутність за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 була не добровільною, а вимушеною внаслідок створення конфліктних ситуацій самою позивачкою, що підтверджують згадані висновки Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області. У житловому будинку є належне йому майно, що також стверджується згаданими зверненнями позивачки в правоохоронні органи. Перешкоди щодо користування цим майном і житлом створює позивачка, не пускаючи його до будинку, від якого він має ключі. Крім того, він короткий період часу перебував у ОСОБА_4 на заробітках та тимчасово проживав у своєї дружини за адресою: АДРЕСА_2. Інтересу до спірного житла не втратив.

Ухвалюючи оскаржуване в даній справі рішення, місцевий суд вважав доведеним факт відсутності відповідача у спірному будинку понад рік без поважних причин. Однак суд не звернув уваги на те, що надані позивачкою докази, зокрема довідка сільської ради щодо проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2, на яку суд посилається у своєму рішенні, видана зі слів самої позивачки ОСОБА_3, що в розумінні ст. 77 ЦПК України не є допустимим доказом у даній справі, оскільки в ньому не міститься об'єктивна інформація, а відображені по суті пояснення позивачки, яка заінтересована як сторона спору у його вирішенні на її користь. Іншими об'єктивними доказами (показаннями свідків-сусідів, документами тощо) безперервна відсутність відповідача, який заперечує позовні вимоги, у спірному будинку понад один рік до часу звернення ОСОБА_3 з розглядуваним позовом (25.04.2017 року) не підтверджується.

Навпаки, змістом вищезгаданих звернень позивачки у правоохоронні органи стверджується факт користування відповідачем у січні-квітні 2017 року (перед самим зверненням позивачки в суд з позовом) спірним будинком і майном, що в ньому знаходиться.

Крім того, помилковими є висновки суду про відсутність відповідача без поважних причин понад один рік за місцем його реєстрації, з огляду на те, що позивачка ОСОБА_3, набувши право власності на житловий будинок лише 28.11.2016 року, звернулася до суду з даним позовом вже 25.04.2017 року, не будучи один рік власником майна та пред'явивши вимоги про відсутність відповідача з серпня 2015 року, за період коли вона власником нерухомого майна ще не була.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка ОСОБА_3 всупереч ст. 81 ЦПК України не довела та не надала належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Під час апеляційного розгляду даної справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не втратив інтересу до спірного житла, а надані позивачкою докази не підтверджують його відсутність без поважних причин понад один рік за місцем реєстрації у спірному будинку.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що пред'явлений ОСОБА_3 позов до задоволення не підлягає, у зв'язку з чим оскаржуване рішення в даній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 4 і 5 зазначеної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В разі недотримання цих вимог щодо співмірності суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених при апеляційному розгляді даної справи витрат на правничу допомогу представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надав суду договір про надання правової допомоги від 13.02.2018 року, квитанцію до прибуткового касового ордера від 13.02.2018 року на суму 6 750 грн та акт прийому-передачі наданих послуг правової (правничої) допомоги по даній справі від 24.04.2018 року.

В розглядуваному випадку у апеляційного суду відсутні передбачені названою нормою процесуального права підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу адвоката, понесених відповідачем, оскільки позивачка ОСОБА_3 до суду із відповідним обґрунтованим клопотанням не зверталася.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом в даній справі ухвалюється нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, тому у відповідності до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України з неї на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає до стягнення судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 960 грн, а також 6 750 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.

Оскільки оскаржуване в даній справі рішення про задоволення позову ОСОБА_3 ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Любешівського районного суду від 04 жовтня 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) грн та 6 750 (шість тисяч сімсот п'ятдесят) грн на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: