Номер провадження: 22-ц/785/1360/18
Номер справи місцевого суду: 2-7539/08
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С.Й.
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2018 року м. Одеса

Справа № 2-7539/08

Провадження № 22-ц/785/1360/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Калараш А.А.,

суддів - Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Нікітіної С.Й. 01 липня 2008 рокув м. Одеса,

встановив:

У червні 2008 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя , посилаючись на те, що знаходиться в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17 серпня 2001 року, спільних дітей від шлюбу не має.

Шлюбні відносини припинили з грудня 2007 року, у неї з відповідачем ОСОБА_3 не залишилося ні дружніх, ні сімейних відносин, так їй стало відомо про подружню зраду чоловіка, спільне господарство не ведуть.

Позивач посилалася на те, що завданий їй душевний біль робить неможливим продовження спільного життя і збереження шлюбу з ОСОБА_3, тому що це суперечить її інтересам, які мають суттєве значення.

Позивачка ОСОБА_2 просила розірвати шлюб, укладений 17 серпня 2001 року, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 378, провести розподіл майна, що є спільно нажитим майном подружжя: виділити ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, нерухоме майно квартири: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, залишити відповідачу ОСОБА_3 автомобілі ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_6, 2002 року випуску, ГАЗ 33021 212 ЗНГ, д/н НОМЕР_2, 2005 року випуску, ГАЗ 3302, д/н НОМЕР_3, 2006 року випуску, ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_7, 2003 року випуску, ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_8, 2003 року випуску, ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_9, 1993 року випуску, ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_10, 1993 р. вип., МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_11, 2006 року випуску, МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_4, 2006 року випуску, ТАТА LРТ 613/38, д/н НОМЕР_12, 2004 року випуску, також стягнути з відповідача сплачені судові витрати та витрати по розірванню шлюбу.

Під час попереднього судового засідання позивач уточнила позовні вимоги, та просила розірвати шлюб, стягнути з відповідача судові витрати та покласти на нього витрати по розірванню шлюбу і провести наступний розподіл майна, що є спільно нажитим майном подружжя, згідно якого визнати за позивачкою право власності на все майно придбане у шлюбі, обґрунтовуючи подібну вимогу наявним бажанням ОСОБА_3 залишити ОСОБА_2 усе надбане у шлюбі майно, як спосіб спокутування своєї зради.

У судовому засіданні позивач підтримала уточнені позовні вимоги і просила розірвати шлюб, укладений 17 серпня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, після розірвання шлюбу виділити ОСОБА_2 автомобілі НОМЕР_5, 2005 року випуску, ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_6, 2002 року випуску, ГАЗ 33021 212 ЗНГ, д/н НОМЕР_2, 2005 року випуску, ГАЗ 3302, д/н НОМЕР_3, 2006 року випуску, ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_7, 2003 року випуску, ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_8, 2003 року випуску, ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_9, 1993 року випуску, ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_10, 1993 року випуску, МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_11, 2006 року випуску, МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_4, 2006 року випуску, ТАТА LРТ 613/38, д/н НОМЕР_13, 2004 року випуску, квартири: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, стягнути з відповідача сплачені судові витрати, витрати по розірванню шлюбу покласти на ОСОБА_3

Відповідач позов визнав, просив його задовольнити в повному обсязі, пояснивши, що з його боку дійсно було скоєно подружню зраду за яку він вибачається, жалкує та визнає жахливість скоєного. З огляду на ці обставини ОСОБА_3 не має заперечень проти розірвання шлюбу та наміру вимагати отримання своєї частки у спільно нажитому майні подружжя. Крім того, ним висловлена згода на передачу усього спільно нажитого майна подружжя позивачці, що обумовлене бажанням спокутувати провину за вчинену зраду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та розподіл майна задоволено в повному обсязі.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 до ОСОБА_3, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м, актовий запис № 378, залишивши за ОСОБА_2 прізвище чоловіка - ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на рухоме майно: автомобілі НОМЕР_5, 2005 року випуску, ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_6, 2002 року випуску, ГАЗ 33021 212 ЗНГ, д/н НОМЕР_2, 2005 року випуску, ГАЗ 3302, д/н НОМЕР_3, 2006 року випуску, ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_7, 2003 року випуску, ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_8, 2003 року випуску, ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_9, 1993 року випуску, ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_10, 1993 року випуску, МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_11, 2006 року випуску, МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_4, 2006 року випуску, ТАТА LРТ 613/38, д/н НОМЕР_13, 2004 року випуску.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно: квартири № 296-а, № 306 та № 300 в будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачені судові витрати: держмито, ІТЗ, адвокатські послуги.

При отриманні свідоцтва про розірвання шлюбу стягнути в прибуток держави з відповідача суму у розмірі 25,00 грн., звільнити позивачку від сплати витрат при отриманні свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 50-53).

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 в апеляційному порядку оскаржив рішення суду першої інстанції та просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та розподіл майна, а саме:

- розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м, актовий запис № 378, залишивши за ОСОБА_2 прізвище чоловіка - ОСОБА_2;

- в порядку поділу майна , що є об'єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнати за ОСОБА_3 право спільної власності на ? частку квартири АДРЕСА_4 ; ? частку нежилого приміщення АДРЕСА_1, ? частку нежилого приміщення АДРЕСА_1, ? частку нежилого приміщення АДРЕСА_6;

- у спільній власності ОСОБА_2 залишити ? частку квартири АДРЕСА_4; ? частку нежилого приміщення АДРЕСА_1, ? частку нежилого приміщення АДРЕСА_1, ? частку нежилого приміщення АДРЕСА_6 (а.с.60-64).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на те, що позивачка його ввела в оману і що він був згоден тільки на розірвання шлюбу, а не на такий розподіл майна, як зазначено в рішенні суду.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції посилався на те, що сім'я ОСОБА_3 фактично розпалася, її відновлення не можливе, а ОСОБА_3 позов про розірвання шлюбу та поділ майна визнав у повному обсязі та не заперечує проти такого поділу майна, як запропонувала ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступного.

Згідно ст. 21 Сімейного кодексу України шлюб є сімейним союзом жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно положень ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17 серпня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 378 / а.с.5/.

Від шлюбу спільних дітей у подружжя не має.

Сторони припинили шлюбні відносини у грудні 2007 року після подружньої зради ОСОБА_3, що ним не заперечувалося при розгляді справи.

У червні 2008 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, який було нею уточнено в попередньому судовому засіданні та який повністю визнав відповідач ОСОБА_3, про що ним власноруч було написано заяву до суду /а.с. 45/.

Відповідач ОСОБА_3 приймав участь у судовому засіданні ,по суті заявлених ОСОБА_2 позовних вимог надавав пояснення, що підтверджується журналом судового засідання (а.с.47- 49).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, діючого станом до 15.12.2017 року, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановлює ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як встановлено матеріалами справи, відповідач в суді першої інстанції приймав участь ,надавав пояснення по суті позовних вимог ОСОБА_2 , повністю визнав уточнений позов позивачки про розірвання шлюбу та поділ майна, ухвала про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову не постановлювалася.

В судовому засіданні колегії суддів, відповідач ОСОБА_3 суду пояснив, що дійсно мало місце його провина у сімейних відносинах, тому він згоден був на розірвання шлюбу. Про те, що в суді слухалося ще питання про розподіл майна він нічого не знав. Дійсно він був присутній в суді ,давав пояснення ,проте вважав ,що слухається лише справа про розірвання шлюбу. Після ухвалення судового рішення, він рішення не отримував ,оскільки йому це не було цікаво , оскільки він з ОСОБА_4 помирився та разом проживали до грудня 2017 року. За час спільного проживання ними разом були продані автомобілі НОМЕР_5, 2005 року випуску, ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_6, 2002 року випуску, ГАЗ 33021 212 ЗНГ, д/н НОМЕР_2, 2005 року випуску, ГАЗ 3302, д/н НОМЕР_3, 2006 року випуску, ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_7, 2003 року випуску, ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_8, 2003 року випуску, ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_9, 1993 року випуску, ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_10, 1993 року випуску, МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_11, 2006 року випуску, МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_4, 2006 року випуску, ТАТА LРТ 613/38, д/н НОМЕР_13, 2004 року випуску. Та житлові квартири АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, були переведені у нежитлові приміщення і зареєстровані як офіс , а саме нежиле приміщення № 296-а ,№507, № 508 в будинку АДРЕСА_1. Вони разом займалися підприємницькою діяльністю.

Рішення він отримав після того, як він посварився з дружиною ОСОБА_4 та його було виселено,за заявою ОСОБА_4 з квартири, де він проживав без реєстрації.

В судовому засіданні колегії суддів, позивач ОСОБА_4 суду пояснила, що дійсно з відповідачем з 2001 року перебувала у шлюбі, з 2007 року разом не проживали через зраду чоловіка. Рішення про розірвання шлюбу та поділ спільного майна вони обговорювали та прийшли до спільного. Відповідач в рахунок своєї провини погодився все майно залишити їй, оскільки вона також разом з відповідачем займалися підприємницькою діяльністю. В судовому засіданні 2008 році відповідач був присутній, надавав пояснення, визнавав позов повністю . Після ухвалення рішення ,вона залишилася з відповідачем у дружніх стосунках ,разом продовжили працювати на приватній фірмі . Всі автомобілі ,що були за рішенням суду виділені їй у подальшому були продані.

Колегія суддів ,критично ставиться до пояснень відповідача ОСОБА_3 щодо того, що він не був присутнім в судовому засіданні 01.07.2008 році ,оскільки такі ствердження спростовуються журналом судового засідання від 01.07.2008 року та поясненнями позивача ОСОБА_4,а також частково поясненнями самого відповідача ОСОБА_3, який пояснив , що 01.07.2008 року він був в Приморському районному суді м. Одеси, його суддя запрошував в зал судового засідання ,він надавав пояснення , проте вважав, що справа стосується лише розірвання шлюбу.

Колегія суддів, також враховує той факт, що після ухвалення судового рішення 2008 року учасники справи разом залишилися працювати, займатися спільною господарською діяльністю, спілкувалися та користувалися спірним майном та продаж спірного рухомого майна відбувся за згодою та відома відповідача, а нерухомим майном , яке було спірним та у подальшому переведено з житлових до нежитлових приміщень відповідач користувався, відкрито, вільно до грудня 2017 року.

Матеріали справи не містять докази звернення ОСОБА_3 з зауваженнями на журнал судового засідання.

Матеріали справи не містять, а відповідачем ОСОБА_3, всупереч до вимог ч.1 статті 81 ЦПК України не надані докази того, що ОСОБА_3 визнавав позов під впливом омани та під час перебування в суді 01.07. 2008 року він не розумів значення подій , які відбувалися при розгляді справи.

В прохальній частині апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 просив розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, проте доводів з приводу необхідності повторного розірвання шлюбу в апеляційній скарзі не наведено.

Спір щодо розірвання шлюбу був вирішений у 2008 році.

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Рішення суду першої інстанції набрало законної сили 12.07.2008 року.

Підстав,для ухвалення нового рішення про розірвання шлюбу ,матеріали справи не містять.

Відповідач ОСОБА_3 в прохальній частині апеляційної скарги просив суд ухвалити нове рішення яким здійснити розподіл ,а саме квартири АДРЕСА_4 та нежитлових приміщень № 296-а, № 507,508 ,розташованих за адресою : АДРЕСА_1, проте зазначені об'єкти нерухомості не були предметом спору станом на час вирішення у 2008 році судом спору, а право власності на зазначені об'єкти набуто позивачем у 2011-2012 роках.

ОСОБА_3 не позбавлений права та можливості звернутися з відповідним позовом до суду ,або іншим шляхом захистити порушені права.

Крім того, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13).

Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими непереборними обставинами.

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою.

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99) та у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03).

З часу постановлення судом першої інстанції судового рішення пройшло майже 10 років.

Відповідно до журналу судового засідання від 01.07.2008 року , відповідач ОСОБА_3 був присутній при розгляді справи, надавав пояснення та був присутнім при оголошенні судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права,які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, оскільки постановлене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення , а у разі оголошення вступної та резолютивної частини постанови , зазначений строк обчислюється з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.05.2018 року.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.А. Калараш

А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова