Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 1515/2001/12

провадження № 61-4413св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - прокурор Комінтернівського району Одеської області в інтересах держави в особі Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

тертя особа - відділ Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 серпня 2012 року в складі судді Барвенка В. К. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року у складі колегії суддів: Сватаненка В. І., Суворова В. О., Артеменко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року прокурор Комінтернівського району Одеської області в інтересах держави в особі Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області звернуся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - відділ Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області - про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки до комунальної власності.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2012 року Одеський апеляційний адміністративний суд скасував постанову Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2007 року, якою було визнано бездіяльність Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області незаконною та визнано право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,25 га на АДРЕСА_1, ухвалено нову постанову, якою в частині позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку провадження у справі закрито, а в частині вимог про визнання бездіяльності неправомірною у задоволенні позову відмовлено. ОСОБА_2 05 лютого 2008 року продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_3, який отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. ОСОБА_2 не дотримала процедури набуття земельної ділянки у власність, у зв'язку з чим набуття земельної ділянки у власність є незаконним, що призвело до порушення прав територіальної громади щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

На підставі викладеного прокурор Комінтернівського району Одеської області в інтересах держави в особі Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області просив: визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована на АДРЕСА_1, виданий 28 грудня 2007 року відділом Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області на ім'я ОСОБА_2; витребувати з власності ОСОБА_3 у комунальну власність територіальної громади с. Фонтанка Комінтернівського району Одеської області вищевказану земельну ділянку.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 серпня 2012 року позов задоволено. Визнано недійсним державний акт від 28 грудня 2007 року на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,25 га, що розташована на АДРЕСА_1, який виданий відділом Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області на ім'я ОСОБА_2 Витребувано земельну ділянку загальною площею 0,25 га, що розташована на АДРЕСА_1, з приватної власності ОСОБА_3 та повернуто її до земель комунальної власності територіальної громади с. Фонтанка Комінтернівського району Одеської області. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 107 грн 30 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що набуття ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки у власність є незаконним, у зв'язку з чим ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку без відповідної правової підстави. Заява ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки остаточне рішення суду у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області набуло законної сили 25 квітня 2012 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що спірна земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_2 не у встановленому законом порядку - на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2007 року, яке судом апеляційної інстанції скасовано як незаконне. Питання відведення у власність ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки Фонтанська сільська рада Комінтернівського району Одеської області, як це передбачено чинним законодавством, не розглядала. ОСОБА_2, яка отримала земельну ділянку у власність без законних підстав, за договором купівлі-продажу продала земельну ділянку ОСОБА_3, отже, останній набув право власності на земельну ділянку без відповідної правової підстави, у зв'язку з чим вказана земельна ділянка має бути вилучена саме від ОСОБА_3 та повернута у власність територіальної громади.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки державний акт про право власності на ім'я ОСОБА_2 видано 28 грудня 2007 року, ОСОБА_3 набув спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 05 лютого 2008 року, а з позовом прокурор Комінтернівського району Одеської області в інтересах держави в особі Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області звернувся до суду лише у травні 2015 року, тобто з пропуском строку, встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Спірна земельна ділянка вибула з володіння Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області на підставі рішення вказаного органу місцевого самоврядування, тобто за наявності волі останньої. Відповідач є власником земельної ділянки на підставі чинного договору купівлі-продажу, тому це майно не може бути у нього витребуване на користь територіальної громади.

У листопаді 2016 року виконуючий обов'язки керівника Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що перебіг позовної давності для звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області почався з дня, коли вказаній сільській раді стало відомо про порушення її прав та законних інтересів, а саме з моменту оскарження рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2007 року, тобто немає підстав вважати пропущеним строк позовної давності. Також безпідставними є доводи заявника щодо залучення до участі у справі публічного акціонерного товариства «Олимп-Круг» та Комінтернівської районної адміністрації Одеської області, оскільки права вказаних юридичних осіб не порушені.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суди встановили, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2007 року визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування

1/2 частини дачного будинку, яка розташована на АДРЕСА_1. Зобов'язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєструвати та видати ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку.

28 грудня 2007 року відділ Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області видав на ім'я ОСОБА_2 державний акт на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення - для ведення дачного будівництва.

Відповідно до посвідченого нотаріусом договору купівлі-продажу від 05 лютого 2008 року ОСОБА_2 продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_3

21 лютого 2008 року відділ Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області видав на ім'я ОСОБА_3 державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку, цільове призначення - для ведення дачного будівництва.

25 квітня 2012 року Одеський апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області задовольнив частково, постанову Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2007 року скасував, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконною бездіяльності Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області та зобов'язання Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєструвати та видати ОСОБА_2 державний акт на право власності на спірну земельну ділянку відмовив. Закрив провадження у справі в частині вимог про визнання права власності.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 листопада 2015 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2012 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2016 року апеляційну скаргу Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області задоволено частково, постанову Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2007 року скасовано, прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною, визнання права власності, зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за відсутності у діях власника майна волі на передачу майна.

За змістом зазначеної норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16).

Тобто, оскільки постанова Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2007 року, на підставі якої ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку, та відчужила її ОСОБА_3, у подальшому була скасована, то слід вважати, що земельна ділянка вибула з комунальної власності Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області поза її волею й вона має право витребувати цю земельну ділянку від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов, правильно застосували до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК України, обґрунтовано вважали, що за правилами цієї статті земельні ділянки можливо витребувати у відповідача як у добросовісного набувача, звернувши уваги на те, що право власності на майно фактично не набуто відповідачем та це майно може бути у нього витребуване, оскільки право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а відсутність рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки та незаконність рішення суду, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку, та відчужила її ОСОБА_3, у подальшому скасовано, та на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Крім того, питання компенсації добросовісному набувачу має вирішуватися за заявою такої особи у контексті статті 661 ЦК України з вимогою до продавця товару, а не до територіальної громади, яка має право на витребування земельної ділянки, і зазначене відповідає критерію законності.

Тобто, відповідач не позбавлений права пред'явити вимоги до особи, у якої він придбав спірну земельну ділянку, на підставі статті 661 ЦК України про відшкодування завданих збитків, що буде вважатися справедливою сатисфакцією.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для застосування положень статті 388 ЦК України до спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним способом поновлення порушених прав у судовому порядку (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15).

Відповідно до статті 125, частини другої статті 126 ЗК України у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. У разі набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою воно посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, який установлений законом.

Вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта, як недійсного (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-22цс15).

На підставі викладеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку, що спірна земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_2 не у встановленому законом порядку - на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2007 року, яке судом апеляційної інстанції скасовано як незаконне. Питання відведення у власність ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки Фонтанська сільська рада Комінтернівського району Одеської області, як це передбачено чинним законодавством, не розглядала. ОСОБА_2, яка отримала земельну ділянку у власність без законних підстав, за договором купівлі-продажу продала земельну ділянку ОСОБА_3, отже, останній набув право власності на земельну ділянку без відповідної правової підстави, у зв'язку з чим вказана земельна ділянка має бути вилучена саме від ОСОБА_3 та повернута у власність територіальної громади.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо пропуску строку позовної давності, оскільки судами встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права 25 квітня 2012 року (з часу ухвалення Одеським апеляційним адміністративним судом рішення про скасування постанови Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2007 року), а з цим позовом звернувся до суду 16 травня 2015 року, тобто в межах строку, встановленого статтею 257 ЦК України.

Доводи касаційної скарги, що спірна земельна ділянка вибула з володіння Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області за наявності волі останньої, не заслуговують на увагу, оскільки вказане майно вибуло з володіння органу місцевого самоврядування на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідач є власником земельної ділянки на підставі чинного договору купівлі-продажу, тому це майно не може бути у нього витребуване на користь територіальної громади, оскільки відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки, а рішення суду, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку, та відчужила її ОСОБА_3, у подальшому скасовано. Вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта, як недійсного. Разом з тим, відповідач не позбавлений права пред'явити вимоги до особи, у якої він придбав спірну земельну ділянку, про відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 серпня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик