АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 травня 2018 року

м.Харків

справа № 644/9999/16-ц

провадження № 22-ц/790/2707/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року, постановлене під головуванням судді Ізмайлова І.К., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 07 березня 2018 року), -

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради; з урахуванням уточнених позовних вимог просила зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод малолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у користуванні квартирою АДРЕСА_1; надати їй вільний доступ до вказаної квартири та передати дублікати всіх ключів від вхідних дверей в квартиру. Встановити наступний порядок користування квартирою між власниками: кімнату площею 12,3 кв.м. виділити за ОСОБА_2, кімнату площею 20,5 кв.м. - за ОСОБА_3, кухню, коридор, вбиральню, ванну кімнату, вбудовану шафу та балкон залишити в загальному користуванні.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 28 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 передати ключі від квартири АДРЕСА_1 законному представнику малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у здійсненні нагляду за квартирою та її утриманні. Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову в частині вселення її та малолітньої ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1. Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в частині визначення порядку користування вищевказаним житловим приміщенням. Судові витрати віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким заявлені вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд, задовольняючи частково позовні вимоги, фактично не задовольнив жодної з вимог, не вселив її та малолітню доньку до спірної квартири та не визначив порядок користування квартирою.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що малолітня ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є власником ? частини спірної квартири, відповідачка порушила право користування малолітньої дитини належним їй майном. Проте місцем проживання малолітньої особи є місце проживання її батьків, тому суд не може вселити у квартиру АДРЕСА_1 малолітню ОСОБА_3 разом з її законним представником. Визначити порядок користування вказаної квартирою неможливо через те, що площа кімнати, яку позивачка просить виділити їй, не відповідає частці позивачки у праві спільної часткової власності.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.11).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.10.2016 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_4 (а.с. 8). Відповідачка, ОСОБА_3, є власницею 1/4 частини вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина ОСОБА_4 (а.с.8). Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_4, в тому числі його дружина ОСОБА_1, відмовилися від спадщини.

До видачі свідоцтва про право на спадщину, ? частина спірної квартири належала померлому ОСОБА_4, а інша ? частина належала відповідачці ОСОБА_3.

Частка малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві власності на спірну квартиру складає 1/4 частку, а відповідачки ОСОБА_3 - 3/4 частки.

Квартира АДРЕСА_1 складається з 2-х ізольованих кімнат № 3 площею 12.3 кв.м., № 8 площею 20.5 кв.м. з балконом площею 2,5 кв.м, кухнею № 5 площею 6,9 кв.м., вбиральнею № 6 площею 1,2 кв.м., ванною кімнатою № 7 площею 2,7 кв.м., коридору № 1 площею 7,7 кв.м., вбудованими шафами № 2 площею 0,3 кв.м та № 4 площею 0,7 кв.м. (а.с.12).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 посилається на те, що відповідачка порушує житлові права її малолітньої доньки, оскільки вони, як співвласники спірної квартири, не мають ключів і вільного доступу до житла; ОСОБА_3 чинить їм перешкоди у користуванні власністю.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до довідки № 1507 виданої 29.04.2010 року дільницею № 53 КП "Жилкомсервіс" ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_2 зареєстровані та проживають у кв. АДРЕСА_2, власницею якої є ОСОБА_1 (а.с.97).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що до чотирнадцяти років місцем проживання малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є місце проживання її матері за адресою: АДРЕСА_2.

Разом з тим, вселення малолітньої дитини в спірну квартиру без матері є неможливим. А вирішити питання про вселення дитини в квартиру з матір'ю є недопустимим, оскільки у позивачки, ОСОБА_1, відсутнє право користування цим житловим приміщенням, а співвласник ОСОБА_3 проти цього заперечує.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення житлових прав дитини не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки житлова площа двокімнатної квартири АДРЕСА_1 становить 32,8 кв.м. На належні ОСОБА_2 1/4 частки в праві власності припадає 8,2 кв.м. житлової площі, а на належні ОСОБА_3 3/4 часки відповідно припадає 24,6 кв.м.

Позивачка просить виділити у користування її малолітній дочці кімнату площею 12,3 кв.м., що на 4,1 кв.м. більше, ніж припадає на її частку у праві власності і не відповідає вимогам ч. 3 ст. 358 ЦК України.

За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Стаття 358 ЦК України визначила, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Домовленості про порядок володіння та користування майном сторонами не досягнуто.

Разом з тим, виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 12.3 кв.м. є неможливим, оскільки площа вказаної кімнати не відповідає її частці у праві спільної часткової власності.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, відповідає закону та фактичним обставинам справи, оскільки доведеним є факт наявності перешкод у користуванні власністю, що є підставою для зобов'язання відповідачки передати ключі від спірної квартири законному представнику малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у здійсненні нагляду за квартирою.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 375, 379, 381, 382, 383, 384, п. 9 Перехідних Положень ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 28 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: А.І. Колтунова

Н.П. Пилипчук