Постанова

Іменем України

08 травня 2018 року

м. Київ

справа № 465/300/15-ц

провадження № 61-12070св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,

представники позивача: Федорюк Ірина Ігорівна, Бігун Зоряна Василівна, Швед Василь Ярославович,

відповідач - ОСОБА_4,

представники відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради,

представник третьої особи - ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Франківського районного суду м. Львова у складі судді Лозинського Б. М. від 23 березня 2016 року та постанову Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В., від 21 грудня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 15 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000,00 дол. США, з кінцевим строком погашення - 15 вересня 2023 року, зі сплатою за користування кредитом 13,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 вересня 2008 року між банком, ОСОБА_7 і ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідачі надали в заставу банку квартиру АДРЕСА_1.

Проте відповідач не здійснює своєчасне погашення кредиту та сплату нарахованих процентів за користування кредитом у встановлені договором строки, у зв'язку з чим виникла заборгваність. Згідно з пунктом 6.3 договору іпотеки та статтею 35 Закону України «Про іпотеку» відповідачам надіслано іпотечні повідомлення - вимоги від 06 листопада 2014 року, повідомлено про порушення умов кредитного договору та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не усунення порушення умов основного зобов'язання. У встановлений у вимогах строк відповідачі не усунули порушень кредитного договору, прострочену заборгованість не погасили.

Ураховуючи викладене, ПАТ «ВіЕс Банк», уточнивши позовні вимоги, просив суд: звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк»від свого імені будь-якій особі покупцю згідно з договором купівлі-продажу за ціною не нижче 295 814 грн, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (у тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а одержані від реалізації грошові кошти скерувати на задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором від 15 вересня 2008 року у розмірі 16 694,06 дол. США, що є еквівалентом 351 034,26 грн, з яких: 12 647,21 дол. США, що є еквівалентом 265 939,14 грн - заборгованість за кредитом; 1 073,69 дол. США, що є еквівалентом 22 577,01 грн - заборгованість за процентами; 2 973,16 дол. США, що є еквівалентом 62 518,10 грн - пеня; виселити відповідачів з квартири № 77 за вищевказаною адресою.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 березня

2016 року у задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не зазначено ціну предмета іпотеки, за якою він просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на цей предмет, а також не надано суду оцінки іпотечного майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, для можливості встановлення співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна. При цьому не можна вважати встановленою початковою ціною предмету іпотеки його вартість, зазначену у пункуті 1.5. іпотечного договору.

Стосовно вимоги про виселення відповідачів з предмету іпотеки, то така вимога є похідною від звернення стягнення на предмет іпотеки і у випадку відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягає.

Крім того, при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» залишено без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 березня

2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що не можна вважати встановленою початковою ціною предмету іпотеки у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» погоджену сторонами вартість предмету іпотеки у розмірі 295 814 грн, яка зазначена в іпотечному договорі, оскільки на відмінність між поняттями «оціночна вартість предмета іпотеки, зазначена в іпотечному договорі» та «початкова ціни продажу предмета іпотеки» у розумінні вимог частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» вказано Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15.

Крім того, судом першої інстанції також правильно враховано, що предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1, єдине житло, що є у власності ОСОБА_7, на утриманні якої є малолітня дитина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У лютому 2018 року ПАТ «ВіЕс Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що матеріали справи містять погоджену між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розумінні частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціну продажу предмета іпотеки, що за відсутності інших наданих сторонами доказів є достатнім для виконання судом вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» щодо встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Також суди не звернули уваги на те, що позивачем подано доповнення до позовної заяви про необхідність зазначення у рішенні суду, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснюватись за ціною не нижче 295 814,00 грн.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 березня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 15 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000,00 дол. США, з кінцевим строком погашення - 15 вересня 2023 року, зі сплатою за користування кредитом 13,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 вересня 2008 року між банком, ОСОБА_7 і ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідачі надали в заставу банку квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Франківського суду м. Львова від 31 березня 2015 року частково задоволено позов ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4 та стягнуто з останнього на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 вересня 2008 року у розмірі 13 948,84 дол. США, що є еквівалентом 350 103,92 грн.

Проте відповідач не здійснює своєчасне погашення кредиту та сплату нарахованих процентів за користування кредитом у встановлені договором строки, рішення суду не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгваність, яка станом на 12 червня 2015 року складає 16 694,06 дол. США, що є еквівалентом 351 034,26 грн, з яких: 12 647,21 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 1 073,69 дол. США - заборгованість за процентами; 2 973,16 дол. США - пеня.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

За змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Так, Велика Палата Верхового Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року № 14-11цс18 дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Посилаючись на те, що позивач не надав оцінки іпотечного майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, для можливості встановлення співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна як на підставу відмови у позові, апеляційний суд не звернув уваги на те, що вартість предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 - визначена в іпотечному договорі.

У договорі іпотеки від 15 вересня 2018 року сторони визначили вартість предмета іпотеки в розмірі 295 814 грн (п. 1.5.).

Таким чином, матеріали справи містять погоджену між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розумінні частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціну продажу предмета іпотеки, що за відсутності інших наданих сторонами доказів є достатнім для виконання судом вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» щодо встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Крім того, частиною третьою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Отже, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-340цс15.

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України апеляційний суд: на зазначені положення закону увагине звернув;не врахував, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк