РІШЕННЯ

іменем України

03 травня 2018 року м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Скрипника С.М.,

за участю секретаря судового засідання Брайловської М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сватове Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління державної міграційної служби України у Луганській області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України та в'їзд і виїзд в зону АТО без згоди та супроводу батька, -

В С Т А Н О В И В:

До суду з вказаним позовом звернулась позивач ОСОБА_1 із позовом до відповідача ОСОБА_2, згідно якого просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, під зобов'язання його зворотного повернення , до країни Росія, підконтрольній території України, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а також в'їзду та виїзду в зону проведення антитерористичної операції у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з моменту прийняття рішення по справі і до повноліття дитини, а саме до досягнення нею 18 років, для збереження життя та здоров'я, займання спортом та оздоровлення без згоди його батька - ОСОБА_2.

Заочним рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 12 грудня 2017 року у задоволені позову було відмовлено.

07 лютого 2018 року від ОСОБА_2 до суду надійшла заява про перегляд заочного рішення Сватівського районного суду Луганської області від 12 грудня 2017 року.

Ухвалою судді Сватівського районного суду Луганської області від 08 лютого 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення було прийнято та призначено справу до розгляду.

Отже, суд переглянувши матеріали справи, приходить до наступного.

В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вони з відповідачем мають спільного неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 від 21 липня 2005 року. Вказала, що стосунки між нею та відповідачем припинені з початку 2006 року через відсутність взаєморозуміння та відчуття поваги один до одного, та по теперішній час разом не проживають та не ведуть спільного господарства, про що свідчить письмові пояснення сусідів. Неповнолітня дитина проживає разом із нею та знаходиться на повному її утриманні. З 2009 року відповідач вихованням сина не займається,матеріально не допомагає, не приймає участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям сина не цікавиться, всі питання щодо виховання дитини вирішую самостійно. Позивач зареєстрована та мешкає зі своїм сином за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить відмітка в паспорті та довідка від 07.09.2017 року, видана головою житлового кооперативу. Зазначає, що іншого житла в неї не має, а тому змушена проживати на тимчасово окупованій території. Має близьких та рідних у державі Росія та других країнах і для збереження життя і здоров'я своєї дитини, оскільки там тривають бойові дії, має можливість вивезти сина, але для оформлення відповідної заяви потрібний дозвіл батька на виїзд дитини, в даному випадку - рішення суду, оскільки вона не має можливості знайти відповідача, а правоохоронні органи на території, де вони проживають - не функціонують належним чином. Також вказала, що її син перебуває на обліку у міській дитячій поліклініці №1 м. Луганська та має захворювання - синдром вегето-судинної дисфункції, порушення постави, деформацію грудної клітки, про що свідчить довідка № 58/2 від 08.08.2017 року, тому з метою оздоровлення дитини має намір виїжджати до Росії, на підконтрольну територію України та до інших країн для оздоровлення дитини.

Просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, під зобов'язання його зворотного повернення, до країни Росія, підконтрольній території України, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а також в'їзду та виїзду в зону проведення антитерористичної операції у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з моменту прийняття рішення по справі і до повноліття дитини,а саме до досягнення нею18 років, для збереження життя та здоров'я, займання спортом та оздоровлення без згоди батька - ОСОБА_2.

Позивач ОСОБА_1 у судові засідання не з'являлась, згідно своєї заяви просить суд розглядати справу без її участі (а.с.24).

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання не з'являвся, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. (а.с.88).

Представник третьої особи - Управління державної міграційної служби України у Луганській області до суду не з'явився, але до суду надійшло заперечення проти позовної заяви та заява, згідно якої просить суд розглянути справу без його участі та про прийняте рішення повідомити УДМС ( а.с. 34-35).

Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 2 ст. 158, ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи положення ст. 280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, і час і місце судового розгляду, про причини неявки суду не повідомив, а також враховуючи те, що позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У зв'язку з розглядом справи за відсутністю осіб, які беруть участь, судове засідання проводиться без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

На підставі викладеного суд, вважає, можливим розглянути справу за відсутності сторін по наявним матеріалам в справі.

Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, згідно свідоцтва про народження сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11).

З позовної заяви вбачається, що позивач з метою оздоровлення сина має на меті виїжджати до країни РФ та до інших країн.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Беручи до уваги правову позицію, викладену в ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року по справі№6-33303ск15, в рішенні суду повинно бути зазначено конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; враховано визначену ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавили батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не визначено конкретної строкової поїздки та часу перебування у ній дитини, позивач фактично просить надати дозвіл на неодноразові виїзди дитини за кордон України без згоди батька, до досягнення нею 18років, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Суд також враховує, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Щодо вимоги позивача про надання дозволу на виготовлення проїзних документів, то слід зазначити, що відповідно до п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 року № 1001), оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, здійснюється на підставі заяви-анкети одного з батьків, тобто згоди іншого батька не потребується.

Тому, позовні вимоги позивача ОСОБА_1- задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", ст.ст. 4, 10, 11, 57- 60, 212 - 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління державної міграційної служби України у Луганській області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України та в'їзд і виїзд в зону АТО без згоди та супроводу батька - відмовити.

Копію заочного рішення надіслати відповідачу.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку.

Рішення суду може бути оскаржено через Сватівський районний суд Луганської області до Апеляційного суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з моменту отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну не було подано, у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 11 травня 2018 р.

Суддя: С.М. Скрипник