Справа №487/3600/17 11.05.2018
Провадження №22-ц/784/749/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/3600/17 Категорія 54
Провадження № 22-ц/784/749/18
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю представників позивача-Онда О.В., ОСОБА_1 ,

представника відповідача Колодяжної Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Миколаївобленерго» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2018 року, постановлене під головуванням судді Павлової Ж.П. в приміщенні суду о 13 год. 10 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Миколаївобленерго» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що з 12.09.2016 року він працював інженером служби збуту електроенергії групи договорів філії «Південна» Центрального округу у ПАТ «Миколаївобленерго». Відповідно до Наказу Міністра оборони України від 15.06.2017 року № 400 він був призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України та відповідно до припису військового комісара Заводського районного військового комісаріату від 19.06.2017 року № 1905 в той же день вибув до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до міста Львова для подальшого проходження військової служби. В свою чергу, Наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 19.06.2017 року № 863-к з 19.06.2017 року його було звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу, згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України. Посилаючись на ст.119 КЗпП позивач вважав його звільнення незаконним та просив суд: скасувати наказ генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 19.06.2017 року № 863-к; поновити його на посаду інженера служби збуту електроенергії групи договорів філії «Південна» Центрального округу у ПАТ «Миколаївобленерго»; стягнути з ПАТ «Миколаївобленерго» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 19.06.2017 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Судом вирішено скасувати наказ генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 19.06.2017 р. №863-к. Поновити ОСОБА_2 на посаді інженера служби збуту електроенергії групи договорів філії «Південна» Центрального округу ПАТ «Миколаївобленерго» з 19.06.2017 року. Стягнути з ПАТ «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_2 61670 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 19.06.2017 року по 26.02.2018 р. без визначених обов`язкових платежів та зборів. Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць допустити до негайного виконання. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ПАТ «Миколаївобленерго» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач звернувся до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник ПАТ «Миколаївобленерго» підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представники позивача не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що позивач згідно копії трудової книжки працював з 12.09.2016 року на посаді інженера служби збуту електроенергії групи договорів філії «Південна» Центрального округу ПАТ «Миколаївобленерго». Відповідно до витягу із наказу Міністра Оборони України від 15.06.2017 року № 400, позивача як молодшого лейтенанта запасу, який перебуває на військовому обліку у Заводському районному військовому комісаріаті міста Миколаєва призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 місяців та призначено слухачем курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації національної Академії сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного. Наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 19.06.2017 року ОСОБА_2 звільнено з посади інженера служби збуту електроенергії групи договорів філії «Південна» Центрального округу ПАТ «Миколаївобленерго» за п.3 ст.36 КЗпП України. До теперішнього часу позивач проходить військову службу.

Тому суд, врахувавши, що позивач призваний на військову службу під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, що особливий період в Україні не скасовано і на час ухвалення даного рішення, дійшов висновку, що позивач на час проходження військової служби, як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч.ч.3, 4 ст.119 Кодексу Законів про працю України, а отже, його позовні вимоги щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Також суд дійшов висновку, що починаючи з дня звільнення працівникові має бути нараховано середню заробітну плату без нарахування податків та єдиного соціального внеску. Розрахунок середньої заробітної плати провадиться згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують призову на військову службу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що підлягають задоволенню вимоги позивача і в частині стягнення заробітної плати за період з 19.06.2017 року по 26.02.2018рік у заявленому ним розмірі 61670 грн. (175 днів часу вимушеного прогулу х 352 грн.40 коп. середнього заробітку ), без нарахування податків та єдиного соціального внеску.

Доводи представника відповідача та його посилання на постанову Миколаївського окружного Адміністративного суду від 14.12.2017 року суд вважав такими, що спростовуються наступним. Так, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено поняття військова служба та її види. Відповідно до ч.6 ст. 2 вказаного Закону видами військової служби є у тому числі, військова служба за призовом на особливий період і військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до ч.4 ст. 4 вказаного Закону, для доукомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань військовослужбовцями на особливий період, а в разі прийняття у випадках та порядку, визначених законом, відповідного рішення Президента України - і в мирний час проводиться планомірна військова підготовка і забезпечується перебування в запасі та військовому резерві необхідної кількості військовонавчених громадян.

Саме на такий вид військової служби був призваний позивач.

Таким чином судом встановлено, що позивач був призваний для проходження військової служби за призовом як офіцер запасу, який перебуває на військовому обліку під час дії в Україні особливого періоду, і тому на нього поширювались гарантії та пільги передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП України, в тому числі збереження місця роботи на підприємстві.

Крім того, вищезазначена постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року стосується спору стосовно визнання протиправною та скасування припису Управління Держпраці у Миколаївській області стосовно інших осіб.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п.3 ч. ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3 та 4 ст.119 Кодексу Законів про працю України.

Відповідно до ч.2-3 ст. 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час призиву позивача на військову службу) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Із змісту цієї норми вбачається, що для вирішення питання про наявність у працівника права на гарантії, передбачені нею, мають значення види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-Х11, «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 р. № 3543-XII, «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Ст. 2 Закону України «Про оборону України» встановлено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Статтею 3 цього Закону передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Статтею першою Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації.

Зокрема, визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Із змісту цього визначення та аналогічного змісту визначення, наведеного у статті першій Закону України «Про оборону України», вбачається, що вони дають чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.

І за таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.

Крім того, мають бути враховані рішення, які приймаються у таких випадках Радою Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст.7 Закону України «Про оборону України», наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Зокрема, Рада національної безпеки згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборони України» від 05.03.1998 р. № 183/98- ВР вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України, а також, у відповідності до ст.4 цього Закону, приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Зазначені рішення згідно зі ст.10 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборони України» вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.

Так, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25березня 1992р. №2232-Х11 здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Статтею першою цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом ( ч.2). Згідно ч.6 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" видами військової служби є в тому числі військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу із наказу Міністра Оборони України від 15.06.2017 року № 400, позивача призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 місяців та призначено слухачем курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації національної Академії сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного.

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014р. прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації Указу, тобто з 18 березня 2014 р. почався особливий період, рішень про закінчення якого на час розгляду справи Президент не приймав.

Навпаки, Указами Президента від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців в декілька черг, які були в подальшому звільнені в запас.

Останнє рішення про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації, було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 р.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу після видачі цих Указів Президент не приймав.

Крім того, на час призову позивача на військову службу набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014р., яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Таким чином, на час призову позивача, як особи офіцерського складу, на службу існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Оскільки саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації ч.3. ст. 119 КЗпП України пов`язане право позивача на збереження за ним на час служби місця роботи та посади у ПАТ «Миколаївобленерго», то у відповідача не було підстав для припинення з працівником трудового договору за п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що на час укладання контракту особливий період закінчився, а в країні відсутня кризова ситуація, що загрожує національній безпеці, не заслуговують на увагу.

Не заслуговують на увагу в зв`язку з викладеним, як на підставу для скасування рішення також доводи апеляційної скарги про те, що позивач наказом Міністра Оборони України від 15.06.2017 року № 400 призваний на військову службу у мирний час на чітко визначений строк- 18 місяців, а не під час мобілізації та не під час дії особливого періоду. При цьому колегія суддів враховує також те, що відповідач в апеляційній скарзі на обгрунтування своєї позиції посилається на п.7 ст. 23 "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції, яка вже не діяла на час призову позивача на службу. В редакції п. 7 ст. 23 "Про військовий обов`язок і військову службу", яка діяла на час призову позивача на службу, строк служби 18 місяців для осіб офіцерського складу не пов`язаний з призовом у мирний час. Не зазначено про призов позивача у мирний час також в наказі Міністра Оборони України від 15.06.2017 року № 400.

За такого суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, а тому його трудові права підлягають захисту шляхом поновлення на роботі на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що Департамент праці та соціального захисту населення з 01.01.2016р. не здійснює відповідачу компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівників, що проходять військову службу, а також відмовляє в прийнятті звітів, посилаючись на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» відповідна бюджетна програма не передбачена, чим порушує права підприємства щодо виконаня своїх зобов`язань по виконанню постанови КМУ від 04.03.2015р. № 105, якою затверджено Порядок виплати компенсації підприємствам, установам і організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, контрат тощо, не впливає на трудові правовідносини сторін, так як має інший порядок вирішення.

Інші доводи апеляційної скарги фактично направлені на переоцінку доказів, яким суд в межах наданих йому законом повноважень дав належну правову оцінку у їх сукупності.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 14 травня 2018 року