П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2018 року м. Київ

Справа № 755/16439/17

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/2888/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Лісовська А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П. 26 жовтня 2007 року та зареєстрованого в Реєстрі за № 29443 договору дарування, за умовами якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0611 га. кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1 (територія СТ «КЕВРЗ»).

В обґрунтування таких вимог ОСОБА_2 зазначила, що державним виконавцем в рамках примусового виконання ухваленого у справі №2-6346/2011 Деснянським районним судом міста Києва 22 листопада 2011 року рішення, яким з ОСОБА_3 стягнуто на її користь 1 297 628 гривень завданих збитків, 1700 гривень моральної шкоди, 1837 гривень понесених витрат по сплаті судового збору, на зазначену земельну ділянку у зв'язку з тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був відсутній запис про зміну її власника, накладено арешт та виставлено її на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів. Оскільки такі торги не відбулися, вона як стягувач, виявила бажання з метою погашення боргу прийняти нереалізоване майно, а відтак набула права власності на нього, що підтверджено посвідченим 13 серпня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчук I.A., виданим 1 квітня 2015 року реєстраційною службою Головного управління юстиції у місті Києві свідоцтвом про право власності та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Вважає, що договір дарування земельної ділянки, який укладений між чоловіком та дружиною, є фіктивним, оскільки укладений після дізнання відповідачем про відкриття 16 травня 2007 року Деснянським районним судом міста Києва провадження у справі за позовом його першої дружини ОСОБА_7 про визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності. З метою уникнення арешту та поділу спірної земельної ділянки ОСОБА_3 було укладено вказаний договір дарування, який з врахуванням зазначених обставин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а лише мав мету виведення нерухомого майна із загального обсягу належного йому майна.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права,просив судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі та поясненнях до неї позивач та її представник зазначили, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, послався на загальні положення договору дарування визначені Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), а саме на частину першу статті 722 цього Кодексу за умовами якої право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, не взявши до уваги чинної на дату укладення договору редакції статті 131 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), згідно якої громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з врахуванням вимог ЗК України.

Судом не взято до уваги статті 125 ЗК України, згідно якої право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує таке право, та його державної реєстрації.

Крім цього, судом також не взято до уваги, що під час розгляду окружним адміністративним судом міста Києва справи № 826/16073/13-а, за результатами якого 16 грудня 2013 року прийнято постанову, яка 11 вересня 2014 року набрала законної сили, встановлено, що станом на 17 липня 2013 року спірна земельна ділянка була зареєстрована і належала на праві власності ОСОБА_3, а не ОСОБА_4

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

22 лютого 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., реєстровий № 2943, відповідно до умов якого дарувальник подарував дружині, а обдарована прийняла у дар від чоловіка земельну ділянку, площею 0,0611 га у межах згідно з планом розташовану на АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (а.с.10).

За умовами п.9 договору дарування, сторони за цим договором підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови цього договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору; цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 29 квітня 2013 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,0611 га, розташовану на АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (а.с.116-117).

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивачка просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, укладений 26 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П., зареєстрований в реєстрі за №2943, посилаючись на положення ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України.

Вважає, що договір дарування спірної земельної ділянки вчинено фіктивно, без його подальшої реєстрації та з метою виведення цього майна із загального обсягу майна, яке є предметом спору в межах розгляду інших цивільних справ.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору. Обдарований, тобто відповідач ОСОБА_4, набула право власності на дарунок, а саме на спірну земельну ділянку, що підтверджується реєстрацією права власності за даною особою на зазначений об'єкт нерухомого майна, який згідно відомостями, зазначеними в тексті самого договору,на момент укладення договору дарування під забороною (арештом) не перебував.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання фіктивним оспорюваного договору дарування земельної ділянки, з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, оскільки на час укладання оспорюваного правочину позивач не перебувала у договірних відносинах зі сторонами спору, між сторонами не існувало відносин як договірного, так і зобов'язального характеру, пов'язаних з спірним об'єктом нерухомого майна, на даний час позивач є власником спірної земельної ділянки, яка перейшла у власність позивача в межах процедури виконавчого провадження, де боржником виступав відповідач ОСОБА_3 Тому в розрізі даного спору позивачкою не доведено наявність підстав, які б свідчили про порушення її прав та законних інтересів, які б підлягали відновленню у визначений позивачем спосіб.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 грудня 2011 року у цивільній справі №2-6346/2011 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 завдані збитки у розмірі 1 297 628,00 грн. та у рахунок відшкодування моральної шкоди 1700,00 грн. (а.с.68-69).

У межах процедури виконавчого провадження № ВП30907554 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-6346, виданого 12 січня 2012 року Деснянським районним судом міста Києва, який перебував на виконанні у Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, державним виконавцем накладено арешт на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1, та належала на праві власності ОСОБА_3, боржнику в процедурі виконавчого провадження.

17 липня 2013 року державним виконавцем був складений Акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, на підставі якого земельну ділянку, яка розташована наАДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки - ведення садівництва, з наявними поліпшенням у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд, що належить ОСОБА_3, передано у власність ОСОБА_2

13 серпня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЛітвінчукІ.А. видано свідоцтво, яким посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається із: земельної ділянки, яка розташована на АДРЕСА_1,з кадастровим номером НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки - ведення садівництва, з наявними поліпшенням у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд, оскільки майно не реалізовано/торги не відбулись і стягувач ОСОБА_2 виявила бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_3 (а.с.88).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 13 серпня 2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (а.с.89).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ст. ст. 202, 717 ЦК України за своєю правовою природою договір дарування є, як правило, одностороннім договором та передбачає наявність з боку обдаровуваного лише волевиявлення на прийняття дарунку.

Згідно з ч. 1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, відповідно до якого ОСОБА_4 набула права власності на спірну земельну ділянку, яка на момент укладення договору дарування під забороною (арештом) не перебувала.

Із матеріалів справи вбачається, що на момент укладання договору дарування спірної земельної ділянки, тобто 26 жовтня 2007 року, позивач ОСОБА_2 не перебувала у договірних відносинах звідповідачами, між сторонами не існувало відносин як договірного, так і зобов'язального характеру, пов'язаних зі спірним об'єктом нерухомого майна.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що факт підписання сторонами договору дарування нерухомого майна без його державної реєстрації не дає обдарованому права власності на це майно, не заслуговують на увагу суду, оскільки у договорі дарування від 26 жовтня 2007 року зазначено, що право власності в обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

На час укладення договору дарування право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку не оспорювалося, під арештом та забороною земельна ділянка не перебувала, а відтак були відсутні підстави для заборони власнику(ОСОБА_3) розпоряджатися належним йому майном та вчиняти будь-які угоди щодо земельної ділянки.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачкою наявності підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, для визнання фіктивним оспорюваного договору дарування земельної ділянки, є правильним.

Сам по собі факт того, що договір дарування земельної ділянки не зареєстрований у встановленому законом порядку не дає підстави для визнання цього договору фіктивним правочином.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено законний і обґрунтований висновок, що договір дарування не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, тому підстав для визнання його недійсним з підстав заявлених позивачем у позові не вбачається.

Доводи апеляційної скарги зроблених таким судом висновків не спростовують та на їх правильність не впливають.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначені обставини апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах позивачки ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 26 квітня 2018 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Д.Р.Гаращенко