АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/449/17 Головуючий суддя І інстанції Поліщук Т. В.
Провадження № 22-ц/790/2122/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Клопотання про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В.,Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Харківській області на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 08 лютого 2018 року по цивільній справі за клопотанням про визнання та виконання на території України рішення Окружного суду в Познані (республіка Польща) від 23.06.2014 року у справі І С 2309/13 про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_6,

встановив :

У січні 2017 року до Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання Окружного суду в Познані (Республіка Польща) про визнання та виконання на території України рішення Окружного суду в Познані від 23 червня 2014 року у справі І С 2309/13 про стягнення аліментів з ОСОБА_4, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_6.

Під час розгляду справи у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_4 та його представник проти задоволення клопотання заперечували, у зв'язку з тим, що Окружним судом Познані було порушено його процесуальні права, оскільки йому не було відомо про рішення суду від 23.06.2014 року, його копію він не отримував, а тому був позбавлений можливості його оскаржити.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2018 року у задоволенні клопотання Окружного суду в Познані (Республіка Польща) про визнання та виконання на території України рішення Окружного суду в Познані від 23 червня 2014 року у справі І С 2309/13 про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання дочки ОСОБА_6 в розмірі 500 злотих щомісяця, починаючи з 15 липня 2014 року - відмовлено. Доручено компетентному суду республіки Польща у встановленому порядку вручити копію ухвали Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2018 року ОСОБА_5, яка проживає: АДРЕСА_2.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року було виправлено описку в ухвалі Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2018 року та визнано вважати вірним у вступній, описовій, мотивувальній та резолютивній частинах ухвали «клопотання ОСОБА_5» та в описовій й резолютивній частинах - «дитина ОСОБА_6».

Не погоджуючись з такою ухвалою суду представник Головного територіального управління юстиції у Харківській області Колотілова Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2018 року та задовольнити клопотання про визнання та виконання на території України рішення Окружного суду в Познані (республіка Польща) від 23.06.2014 року про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_6 у розмірі 500 злотих щомісячно, починаючи з 15 липня 2014 року; надати дозвіл на примусове виконання зазначеного рішення на території України.

При цьому посилалась на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права. Вважала, що суд не звернув уваги на те, що рішення Окружного суду в Познані (республіка Польща) від 23.06.2014 року є чинним, апеляційне провадження щодо нього не розпочато, на території Польщі воно не виконувалось; що суд не надав оцінки доказам у справі щодо належного повідомлення ОСОБА_4 про розгляд справи Окружним судом в Познані (республіка Польща) та вручення йому копії позовної заяви і повістки у спосіб, передбачений для виконання судових доручень про вручення документів; що неотримання відповідачем рішення суду не є підставою для відмови у задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на виконання рішення іноземного суду; крім того, такі підстави, передбачені міжнародними договорами, також відсутні.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Головного територіального управління юстиції у Харківській області та представника ОСОБА_4, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовольнити, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Окружного суду в Познані від 23.06.2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 проти ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів позовні вимоги задоволені. З ОСОБА_4 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання дочки ОСОБА_6 в розмірі 500 (п'ятсот) злотих щомісяця, починаючи з 15.07.2014 року. Рішення набрало чинності.

Як вбачається з матеріалів справи Київського районного суду м. Харкова № 640/1502/14-ц 12 лютого 2014 року Київським районним судом м. Харкова за дорученням польського суду про вручення судових документів ОСОБА_4, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, було вручено повістку, роз'яснення, копію позовної заяви, копію трьох додатків до позовної заяви, копію листа позивача від 16.09.2013 року.

У протоколі судового засідання Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2014 року зазначено, що ОСОБА_4 були вручені матеріали судового доручення з перекладом на українську мову на 26 аркушах, та міститься його підпис.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про визнання та виконання на території України рішення іноземного суду з посиланням на ст. 22 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання суд першої інстанції вказав на те, що матеріали справи не містять підтвердження вручення ОСОБА_4 копії рішення іноземного суду.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтями 81, 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до частини 8 статті 467 ЦПК України якщо в рішенні іноземного суду суму стягнення зазначено в іноземній валюті, суд, який розглядає це клопотання, визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.

Згідно статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту с) частини 1 статті 25 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, що підписана 23.11.2007 року та набрала чинності для України 01.11.2013 року, до заяви про визнання та виконання рішення суду відповідно до статті 23 або статті 24 повинні додаватися: якщо відповідач не з'явився та не був представлений у провадженні в державі походження, документ або документи, які засвідчують, залежно від обставин, що відповідач був належним чином повідомлений про провадження та мав можливість бути заслуханим, або що відповідач був належним чином повідомлений про рішення та мав можливість оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону.

Згідно статті 22 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, що підписана 23.11.2007 року та набрала чинності для України 01.11.2013 року, у визнанні та виконанні рішення може бути відмовлено, якщо:

a) визнання та виконання рішення є очевидно несумісним з основами правопорядку ("ordre public") запитуваної держави;

b) рішення було отримано шляхом шахрайства у зв'язку з процесуальними питаннями;

c) провадження між тими самими сторонами про той самий предмет триває в органі запитуваної держави, і таке провадження було розпочато раніше;

d) рішення є несумісним з рішенням, винесеним між тими самими сторонами та про той самий предмет або в запитуваній державі, або в іншій державі, якщо це останнє рішення відповідає умовам, необхідним для визнання та виконання в запитуваній державі;

e) у справі, у якій відповідач або не з'явився, або не був представлений у провадженні в державі походження:

i) коли закон держави походження передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про провадження та не мав можливості бути заслуханим або

ii) коли закон держави походження не передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про рішення та не мав можливості оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону, або

f) рішення було прийнято в порушення статті 18.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що у даному випадку були дотримані передбачені у п. і ст. 22 Конвенції 2007 року необхідні умови: боржник був повідомлений про провадження у польському суді про стягнення аліментів і тому він мав можливість бути заслуханим польським судом, доказів про інше він до суду не надав. При цьому за змістом п. іі ст. 22 Конвенції 2007 року умова про неповідомлення про рішення та не можливість його оскаржити або подати апеляцію має значення лише якщо відповідач не був повідомлений про судове провадження.

Оскільки у даному випадку встановлено, що відповідач був повідомлений про судове провадження про стягнення з нього аліментів, у суду першої інстанції не було передбачених ст. 22 Конвенції 2007 року підстав для відмови у задоволенні клопотання польського суду про визнання та виконання на території України його рішення.

Право сторони знати про ухвалене стосовно нього рішення гарантується державою відповідно до передбаченого у п. 1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. права на доступ до суду, що включає публічне проголошення рішення та право на апеляційне його оскарження. Однак сторони мають добросовісно користуватися своїми процесуальними правами.

В цьому контексті колегія суддів зважає на правову позицію, яка були викладена Європейським судом з прав людини щодо застосування вказаної норми п. 1 ст. 6 Конвенції 1950р. про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

В цьому контексті висновки суду не враховують встановлені ним обставини про те, що відповідач був належним чином повідомлений про провадження та мав можливість бути вислуханим польським судом, що за змістом вказаної норми міжнародного договору, з урахуванням подання до суд першої інстанції повного, у розумінні вимог частини 1 статті 25 Конвенції 2007 року переліку документів, є достатнім для визнання рішення іноземного суду.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що відповідач та боржник за рішенням іноземного суду не проявив добросовісної процесуальної поведінки, спрямованої на участь у розгляді справи, не надав доказів про те, що він був позбавлений можливості дізнатися про стан справи, яка розглядається і стосується примусового стягнення аліментів. В цьому контексті колегія суддів також зважає на те, що згідно до національного закону, статті 180 СК України, в якій передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, - такий обов'язок для відповідача презюмується.

Відповідно до підпункту 3 пункту 7 розділу 3 Інструкції про виконання в Україні Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15.09.2017 року № 2904/5 до заяви про визнання та/або виконання іноземного рішення про стягнення аліментів у разі, якщо відповідач не з'явився та не був представлений у судовому процесі в державі винесення рішення, додаються документ або документи, які засвідчують залежно від обставин, що відповідач був належним чином повідомлений про провадження та мав можливість бути заслуханим або був належним чином повідомлений про винесене рішення та мав можливість його оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 49 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який набрав чинності України 14.08.1994 року, за умов, передбачених цим Договором, Договірні Сторони визнають і виконують на своїй території рішення, винесені на

території іншої Договірної Сторони, а саме: рішення судів з цивільних справ.

Відповідно до статті 50 цього Договору, рішення, зазначені в статті 49, підлягають визнанню і виконанню на території іншої Договірної Сторони, якщо:

1) згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої рішення було винесене, воно набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов'язань, також рішення, що не набрали законної сили, але

підлягають виконанню;

2) суд, який виніс рішення, був компетентним на підставі цього Договору, а в випадку відсутності такого врегулювання в Договорі - на підставі законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане;

3) сторона не була позбавлена можливості захисту своїх прав, а у випадку обмеженої процесуальної здатності - належного представництва, а зокрема, сторона, яка не прийняла участі в розгляді справи, отримала виклик в судове засідання своєчасно і належним чином;

4) справа між тими самими сторонами не була вже вирішена з винесенням рішення судом тієї Договірної Сторони, на території якої рішення судом тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, і якщо між тими самими сторонами не була раніше порушена справа в суді тієї Договірної

Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане;

5) рішення органу третьої держави між тими самими сторонами і

в тій самій справі не було вже визнане або виконане на території тієї Договірної Сторони, де рішення має бути визнане і виконане;

6) при винесенні рішення застосовано законодавство відповідно з цим Договором, а у випадку відсутності такого врегулювання у Договорі - на підставі законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.

Згідно статті 51 вказаного Договору клопотання про визнання і виконання рішення може бути подане безпосередньо до відповідного суду тієї Договірної Сторони,

на території якої рішення має бути визнане і виконане, або також за посередництвом суду, який розглядав справу в першій інстанції.

До клопотання потрібно додати:

1) рішення або його завірену копію разом з підтвердженням, що рішення набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов'язань, якщо рішення не набрало законної сили, разом з підтвердженням, що воно підлягає виконанню, якщо це не витікає з самого рішення;

2) документ, який підтверджує, що сторона, відносно якої винесене рішення і яка не приймала участь у розгляді справи, отримала виклик у судове засідання своєчасно і належним чином, згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої рішення було винесене; а в випадку обмеженої процесуальної

здатності сторони - документ, який підтверджує, що та сторона була представлена належним чином;

3) завірений переклад клопотання, а також документів, зазначених в підпунктах 1-2, на мову тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.

Згідно частини 2 статті 52 вказаного Договору при розгляді справи суд обмежується перевіркою виконання умов, передбачених статтями 50 і 51.

Відповідно до пункту b) статті 7 Конвенції про стягнення аліментів за кордоном 1956 року, яка набрала чинності для України 19.10.2006 року, якщо законодавства обох заінтересованих Договірних Сторін містять положення про судові доручення, то застосовуються такі правила: для того, щоб сторони могли з'явитися чи бути представленими, запитуваний орган повідомляє заінтересованому Органу, що приймає, та Органу, що передає, а також відповідачу про дату та місце проведення відповідного судового розгляду.

Згідно пункту 3.5.1 Наказу Міністерства юстиції України Про затвердження Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень від 27.06.2008 № 1092/5/54 суд України після надходження іноземного доручення, якщо воно містить прохання про вручення документів, у встановленому чинним законодавством порядку запрошує особу, зазначену в дорученні, для отримання документів. Вручає документи особі, указаній у дорученні, з урахуванням пункту 3.1 цієї Інструкції. Ідентифікація фізичної особи здійснюється на підставі паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, повноваження представника юридичної особи встановлюються на підставі установчих документів або довіреності юридичної особи, скріпленої печаткою та підписом її керівника. Засвідчення отримання документів та підпису особи, яка їх отримала, здійснюється у порядку, передбаченому відповідним міжнародним договором України. Якщо інше не передбачено міжнародним договором України, особа, яка отримала документи, ставить свій підпис на копіях документів або на підтвердженні про вручення документа. Підпис особи засвідчується підписом судді та скріплюється печаткою суду України.

У разі вручення виклику до іноземного компетентного органу та за наявності відповідного прохання з'ясовує в особи, якій вручається виклик, намір з'явитися до іноземного компетентного органу у зазначений у виклику час.

Зважаючи на те, що 12 лютого 2014 року Київським районним судом м. Харкова за дорученням польського суду про вручення судових документів ОСОБА_4 було вручено матеріали судового доручення з перекладом українською мовою, у тому числі повістку, можна зробити висновок, що закон держави походження передбачає повідомлення про провадження, та відповідача було належним чином повідомлено про розгляд справи за позовом про стягнення з нього аліментів, отже, у такому разі підстави для відмови у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в Україні відсутні, оскільки відповідно до міжнародних договорів, ратифікованих Україною, неотримання відповідачем судового рішення не є такою підставою за умови його належного повідомлення про розгляд справи.

Доводи відповідача про те, що судову повістку про розгляд справи в польському суді він не отримував є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин оскаржувана ухвала, як така, що постановлена з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення - про задоволення клопотання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в Україні.

Згідно до п.5.7 Наказу Міністерства юстиції України Про затвердження Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень від 27.06.2008 № 1092/5/54 Суд України на підставі рішення іноземного суду й ухвали про його визнання та надання дозволу на його примусове виконання одразу після набрання нею законної сили видає виконавчий лист і надсилає його із супровідним листом та копіями зазначеної ухвали і клопотання стягувача на виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Про направлення виконавчого листа суд України повідомляє головне територіальне управління юстиції із зазначенням дати направлення виконавчого листа на виконання та назви органу державної виконавчої служби. Головне територіальне управління юстиції отриману інформацію із зазначенням адреси та номера телефону органу державної виконавчої служби направляє Міністерству юстиції України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Харківській області - задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 08 лютого 2018 року - скасувати.

Клопотання про визнання та виконання на території України рішення Окружного суду в Познані (республіка Польща) від 23.06.2014 року у справі І С 2309/13 про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_6 - задовольнити.

Визнати та надати дозвіл на виконання на території України рішення Окружного суду в Познані (республіка Польща) від 23.06.2014 року у справі І С 2309/13 про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_6 у розмірі 500 злотих щомісячно, за офіційним курсом курсом Національного Банку України станом на день платежу, починаючи з 15 липня 2014 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 04 травня 2018 року.

Головуючий : В.Б. Яцина.

Судді : І.В. Бурлака.

О.М.Хорошевський.