Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 756/16126/16-ц

провадження № 61-10080св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - Головне управління пенсійного фонду України у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року у складі головуючого судді Тітова М. Ю. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Семенюк Т. А., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 756/16126/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні свого чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та факту проживання з ним на день смерті у квартирі АДРЕСА_1. Заінтересованою особою зазначила Головне управління пенсійного фонду України в м. Києві.

Заява мотивована тим, що вона є інвалідом III групи. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5, 1934 року народження. Вона отримує пенсію за віком у розмірі 1 549 грн 08 коп.

Зазначає, що її чоловік працював в органах внутрішніх справ, у зв'язку з чим йому була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Станом на листопад 2014 року розмір його пенсії становив 1 915 грн 92 коп.

Вважає, що вона як дружина померлого пенсіонера має право на отримання пенсії в разі втрати годувальника. Умовою отримання такої пенсії є перебування непрацездатного члена сім'ї на утриманні померлого пенсіонера. Пенсія чоловіка була значно вищою і була постійним та основним засобом її існування. Розмір її пенсії не дозволяє на належному рівні забезпечувати себе, враховуючи вік.

Встановлення зазначеного факту має юридичне значення, оскільки дозволяє надалі реалізувати право на одержання пенсії у зв'язку з втратою годувальника та державної соціальної допомоги. Просила заяву задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 як дружина померлого має право на отримання пенсії в разі втрати годувальника, факт проживання її з померлим чоловіком для отримання пенсії в разі втрати годувальника юридичного значення не має.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального правата неправильне застосування норм матеріального права, просила судові рішення скасувати, заяву залишити без розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи за заявою у порядку окремого провадження виник спір про право на оформлення пенсії у зв'язку з втратою годувальника після смерті її чоловіка ОСОБА_5, який слід було розглядати у порядку позовного провадження, а заяву залишити без розгляду.

03 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, є інвалідом 3 групи з дитинства. ОСОБА_5, який був її чоловіком, помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_4 отримує пенсію за віком у розмірі 1 250 грн 99 коп., ОСОБА_5 отримував пенсію на час смерті у розмірі 1 915 грн 92 коп.

Також установлено, що ОСОБА_5 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії в разі втрати годувальника сім'ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім'ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати.

Члени сім'ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім'ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію (стаття 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).

Згідно із частиною першою статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Сам по собі факт отримання ОСОБА_4 пенсії у меншому розмірі, ніж у ОСОБА_5, на що заявник посилається в обґрунтування заяви, не є правовою підставою для задоволення заяви і не свідчить про її перебування на утриманні чоловіка.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні заяви, є правильним.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Мотиви касаційної скарги про те, що суду слід було залишити заяву без розгляду, оскільки має місце спір про право, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 256 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії) суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні у порядку окремого провадження. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 256 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії).

ОСОБА_4 просила встановити факт перебування на утриманні померлого чоловіка для призначення пенсії по втраті годувальника.

Таким чином, відсутні підстави залишати подану ОСОБА_4 заяву без розгляду.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат