Справа № 303/3328/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 квітня 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готри Т.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду ухваленого 13 жовтня 2017 року головуючим суддею Куцкір Ю.Ю. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

встановив:

21 травня 2016 року ОСОБА_3 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користуванням позикою та трьох відсотків річних за не своєчасне повернення позики.

Позов мотивує тим, що 06.07.2007 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого вона передала позичальниці грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США під 5 % річних за користування коштами, строком повернення до 06.07.2009 року. У зв'язку з порушенням відповідачем умов вищевказаного договору, 11.02.2014 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області було ухвалене рішення про стягнення грошової суми за договором позики у розмірі 478 940 гривень, що на час ухвалення рішення становило 55 000 доларів. Надалі ухвалою апеляційного суду Закарпатської області та вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення було залишено без змін та після цього було видано виконавчий лист. На час звернення до суду, відповідач не виконав рішення суду, в зв'язку з чим з нього слід стягнути 12 000 доларів США, що на день пред'явлення позову згідно розрахунків становить 393 120 гривень, з яких: 7 500 доларів США, це 5 % річних, що згідно курсу НБУ становить 189 450 гривень, а також 4 500 доларів США, це 3 % річних від простроченої суми.

В процесі розгляду справи ОСОБА_3 неодноразово збільшувала позовні вимоги та остаточно просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 377 603,68 гривень.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13.10.2017 року позов ОСОБА_3, задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову в сумі 43104,60 грн. В обґрунтування скарги посилається на те, що 5% річних не було обумовлено договором позики, а тому, суд безпідставно стягнув 5% річних від суми позики в розмірі 236002 грн. Щодо стягнення 3% річних, то вважає, що такі мають відраховуватися від суми, визначеної рішенням суду. Така сума становитиме 43104,60 грн. і саме її визнає апелянта. Вважає помилковим нарахування 3% річних на суму 50000 доларів США, оскільки судовим рішення борг за договором позики був зафіксований, такий становив 478940 грн., і саме з цієї суми слід вираховувати 3% річних. Також вважає, що суд помилково стягнув одночасно відсотки за двором позики (5%) та 3% річних згідно ст.625 ЦК України, оскільки частиною 2 вказаної норми передбачено, що 3 % річних стягуються, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором. Тобто, навіть якщо визнати існування домовленості про щодо сплати 5% річних за договором позики, то в такому випадку 3% річних (ст.625 ЦК України) не стягуються.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що 06.07.2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали в письмовій формі договір позики грошей (у вигляді розписки) на суму 50 000 доларів США, відповідно до якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 зазначену суму грошей, а остання мала повернути борг з врахуванням 5 % в сумі 55 000 доларів США до 06.07.2009 року (а.с.86).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.02.2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнено борг в розмірі 478 940 гривень та 3 958 гривень судових витрат (а.с.83-85).

Згідно розрахунку позивача, 5% річних від суми 50000 доларів США за період з 21.05.2013 року (три роки, що передували зверненню до суду) по 29.11.2016 року становить суму, що еквівалента 236 002,10 грн., а 3% річних за вказаний період рівний сумі еквівалентній 141 601,58 грн. Загальна ж сума становить 377 603,68 грн. Правильність такого розрахунку відповідачем не оспорюється.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позика не повернута у повному обсязі, то з боржника підлягають стягненню відсотки за договором позики та 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, за період прострочення.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції оскільки такий ґрунтується на нормах матеріального права.

Так, згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція платності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

При цьому 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Таким чином, виходячи з тієї обставини, що позика так і не повернута боржником, то рішення суду ґрунтується на приписах ст.ст. 625, 1048 ЦК України.

Колегія суддів, відхиляє посилання апелянта на те, що договором позики не обумовлено стягнення 5% річних, оскільки в розписці чітко зазначено, що позика повертається з урахуванням 5%. Та обставина, що в розписці визначено остаточну суму боргу, яка мала бути повернута зі спливом 2 років користування грошовими коштами жодним чином не свідчить про безвідсотковість позики. Позаяк, дана позика не підпадає під випадки визначені ч. 2 ст. 1048 ЦК України, а лише означає, що сторони додатково зафіксували суму боргу з урахуванням відсотків станом на дату її повернення.

Шляхом нескладних математичних розрахунків легко переконатись в тому, що процентна складова боргу в розмірі 5000 доларів США (55000 - 50000) нарахована за 2 роки, чітко відповідає відсотковій ставці в розмірі 5% річних, а тому, суд правомірно її застосував.

Також, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що 3% річних підлягають нарахуванню на суму 478940 грн., а не 50 000 доларів США, оскільки валютою зобов'язання є саме долар США, а тому 3% річних нараховуються саме на розмір боргу визначений у валюті зобов'язання. Та обставина, що рішенням суду стягнуто гривневий еквівалент суми боргу, не свідчить про зімну валюти зобов'язання з іноземної на національну, а лише є наслідком застосування судом приписів ст. 533 ЦК України, яка зобов'язує суд визначати розмір зобов'язання, що підлягає сплаті у гривнях, станом на момент розгляду справи. Однак, таке визначення судом гривневого еквіваленту суми боргу не являється фіксацією боргу саме у гривнях та не свідчить про перетворення зобов'язання визначеного в іноземній валюті в гривневе.

Також на думку колегії суддів не ґрунтується на нормах матеріального права твердження апелянта про неможливість одночасного стягнення відсотків за договором позики та 3% річних, з посиланням на ч.2 ст. 625 ЦК України.

За змістом статей 625 та 1048 ЦК України - 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Тобто, правова природа 3% річних є відмінною від природи відсотків за договором позики, які фактично є платою за цим договором та нараховуються незалежно від факту прострочення грошового зобов'язання.

Оскільки договором позики не визначено розміру відсотків саме за прострочення зобов'язання з її повернення, то стягнення відсотків за договором позики одночасно з 3% річних є правомірних та не суперечить ч.2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи викладене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 13 жовтня 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 травня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: