Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 487/6135/15-ц

провадження № 61-6969св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»на рішення Апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Данилової О. О., Коломієць В. В., від 03 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

04 серпня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовувало тим, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 11 квітня 2013 року ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 20 000 грн зі сплатою 26,4 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором станом на 14 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 36 465,94 грн, яка складається з: 20 000 грн - заборгованості за кредитом; 13 019,94 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом; 1 233,34 грн - заборгованості за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 712,66 грн - штраф (процентна складова).

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 квітня 2013 року у розмірі 36 465,94 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у складі судді Андрощука В. В. від 29 січня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 36 465,94 грн заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 11 квітня 2013 року ОСОБА_3 на підставі анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку із неналежним виконанням умов вказаного кредитного договору у відповідача перед банком утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню згідно наданого позивачем розрахунку.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 03 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено належними доказами, що вказаний кредитний договір було укладено між сторонами спору, оскільки в матеріалах справи відсутні тарифи банку, пам'ятка клієнта, довідка про умови кредитування, підписана відповідачем, які разом з анкетою-заявою є невід'ємними частинами кредитного договору та визначають його умови, обставини щодо отримання кредитних коштів, порядку погашення кредиту, розміру та складових щомісячного зобов'язання ОСОБА_3

Надані позивачем у засідання судової колегії апеляційного суду, договір про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, а також додаткова угода до нього від 25 серпня 2011 року, не є доказами укладання кредитного договору від 11 квітня 2013 року та отримання кредитної картки. Доказів, які б свідчили про продовження строку дії картки, отримання відповідачем нової картки матеріали справи не містять.

В листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 03 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що 25 серпня 2011 року ОСОБА_3 підписав додаткову угоду про відкриття та обслуговування платіжної картки. Позичальнику було відкрито карткові рахунки за номерами НОМЕР_3 та НОМЕР_2. 11 квітня 2013 року відповідач пройшов у банку повторну ідентифікацію та йому було перевипущено картку на картку № НОМЕР_1 та видано картку «Platinum». Із картки № НОМЕР_3, яку відповідачу було видано 25 серпня 2011 року, відповідачем було переведено кошти на картку, яку було видано 11 квітня 2013 року № НОМЕР_1. Доказами отримання та користування карткою № НОМЕР_1 є здійснення операцій відповідачем по переведенню коштів із карткових рахунків, відкритих 25 серпня 2011 року, на картку, отриману 11 квітня 2013 року. Також відповідач поповнював грошовими коштами інші картки із карткового рахунку відкритого 11 квітня 2013 року № НОМЕР_1.

01 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 11 квітня 2013 року ОСОБА_3 на підставі анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Підпис відповідача ОСОБА_3 на анкеті-заяві від 11 квітня 2013 року свідчить про те, що останній ознайомлений та згоден з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, виразив свою згоду з тим, що зазначена заява є договором між банком та ним про надання банківських послуг.

Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 11 квітня 2013 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, станом на 14 липня 2015 року виникла заборгованість по кредиту у розмірі 36 465,94 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 20 000 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 13 019,94 грн, заборгованість з комісії за користування кредитом та пені - 1 233,34 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 1 712,66 грн.

Одночасно з цим суд апеляційної інстанції вважав, що надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять позовні вимоги щодо укладення між сторонами кредитного договору від 11 квітня 2013 року, виконання позивачем цього договору в частині надання грошових коштів відповідачу та користування відповідачем кредитними коштами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У частинах першій-третій статті 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановивши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» надав до суду копію анкети-заяви ОСОБА_3 від 11 квітня 2011 року, яка свідчить про те, що останній ознайомлений та згоден з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, зазначена заява є договором між банком та ним про надання банківських послуг, апеляційний суд не дав цим обставинам належної правової оцінки, що є порушенням статей 212-214, 303, 315 ЦПК України.

ОСОБА_3 не оспорював факт підписання наданих банком документів та здійснення банківських операцій по картковому рахунку, що зокрема підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 47).

Розрахунок заборгованості, наданий банком, судом апеляційної інстанції взагалі не досліджувався.

У статті 212 ЦПК України, 2004 року, визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК, України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Положеннями частини четвертої статті 10 ЦПК України, 2004 року, на суд також покладені певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом не дано належної оцінки тому, що відповідач не спростував факт підписання ним анкети-заяви про приєднання до умов надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» 11 квітня 2013 року. Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_3 (а.с.10) свідчить про видачу ОСОБА_3 кредитної картки № НОМЕР_4, а також про зміну кредитного ліміту у розмірі 20 000 грн. Крім того виписка по особовому рахунку (а.с. 47) свідчить про користування кредитною карткою № НОМЕР_4 і рух коштів по рахунку, у тому числі і коштів в межах відкритої кредитної лінії.

Судом апеляційної інстанції не надано оцінки аргументам позивача щодо того, що згідно пункту 6 додаткової угоди від 25 серпня 2011 року (а.с. 105), позичальнику було відкрито рахунки за номерами НОМЕР_3 та НОМЕР_2. 11 квітня 2013 року відповідач пройшов у банку повторну ідентифікацію та йому було перевипущено картку на картку № НОМЕР_4. 11 квітня 2013 року була здійснена операція з перерахунку грошових коштів із картки № НОМЕР_2 на картку № НОМЕР_4, що також підтверджується випискою по особовому рахунку та свідчить про користування грошовими коштами наданими банком відповідачу.

Таким чином, встановивши існування між сторонами правовідносин, апеляційний суд самоусунувся від вирішення даного спору по суті, не сприяв сторонам у реалізації їх процесуальних прав, формально відмовивши у задоволенні позову, пославшись на його недоведеність.

За таких обставин оцінка апеляційним судом доказів не може вважатись такою, що відповідала вимогам статті 212 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи вищеперелічені порушення, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи апеляційному суду необхідно надати оцінку вказаним у цій постанові обставинам, які при апеляційному розгляді не було враховано судом, обґрунтувати підстави прийняття або ж відмови у прийнятті доказів, перевірити їх достовірність та дослідити всі докази у справі у їх взаємозв'язку.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити часткового.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 03 листопада 2016 рокускасувати.

Справу направити на новий розгляд до Апеляційного суду Миколаївської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк