Справа № 473/644/18
РІШЕННЯ

іменем України

"08" травня 2018 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді - Ротар М.М., при секретарі судового засідання - Фінько О.П.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1

В зазначеній квартирі зареєстрована позивач ОСОБА_2, а також відповідач ОСОБА_3 Проте, останній за місцем реєстрації з 01.01.2013 року не проживає, витрати по утриманню житла не несе, особистих речей цієї особи в квартирі немає.

В зв'язку з цим позивач на підставі норм ст. 405 ЦК України просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування належною їй квартирою.

Ухвалою суду від 15 березня 2018 року провадження по справі було відкрито та справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 24 квітня 2018 року було задоволено клопотання про виклик в судове засідання свідків.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. При цьому вказував, що реєстрація відповідача в квартирі створює позивачу незручності, оскільки впливає на розмір комунальних платежів а також позбавляє можливості в оформленні субсидії.

Відповідач в судове засідання не з'явився, на адресу суду від його представника ОСОБА_3 надійшла заява, в якій він позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, з огляду на обставини справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжити судовий розгляд.

Заслухавши показання свідка ОСОБА_4, дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст.ст. 150,156 ЖК України).

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 Вказана квартира належить їй на підставі договору купівлі-продажу, що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу 04 травня 2001 року. Право власності зареєстровано 04.05.2001 року за № 8361 у КП "Вознесенське МБТІ".(а.с.11)

За вказаною адресою зареєстрована та проживає позивач ОСОБА_2

Крім того в зазначеній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_3 Проте, як вбачається з показань свідка ОСОБА_4 довідки, що була видана головою кооперативу "Ювілейний" від 26.02.2018 року відповідач за адресою реєстрації не проживає з 01.01.2013 року.

Позивач ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 з 21 вересня 1989 року по 29 жовтня 2013 року.

За цей період позивач ОСОБА_2, як зазначалося вище, уклала договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинного на час придбання майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, тобто передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Один з подружжя, який заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально - правову презумпцію).

За такого, враховуючи, що позивачем ОСОБА_2 в передбаченому законом порядку не спростовано вищевикладене, майно що було нею набуте за угодою від 04.05.2001 року, вважається спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3

За вимогами ст.68 СК України, що діяла на час розірвання між вказаними особами шлюбу, розірвання шлюбу, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Згідност. 22 КпШС України, ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільним майном, таке право не припиняється й у разі розірвання шлюбу та здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимогст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 231 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, реалізація права одним із співвласників не повинна утискати інтереси інших співвласників, що передбачає заборону обмеження прав одних учасників за рахунок других.

Отже, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, з підстав передбачених ст. 405 ЦК України, так як це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72,109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

За такого, відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою.

При цьому, посилання позивача на те, що відповідач в квартирі не проживає, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в квартирі немає, а його реєстрація створює позивачу незручності, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власника права на володіння та користування належним йому майном.

В силу ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню й судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 2,3,19,23,76-89,141,258-268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням- - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя М.М. Ротар