Постанова

Іменем України

08 травня 2018 року

м. Київ

справа № 206/2414/16-ц

провадження № 61-5557св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - комунальний заклад «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради,

представники позивача: Кондрашевський Олег Дмитрович, Кулик Катерина Володимирівна, Козловський Денис Євгенович,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального закладу «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Зайченко С. В. від 16 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономар З. М. від 24 листопада 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року комунальний заклад «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради (далі - пансіонат) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та розірвання договору.

Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2008 року пансіонат та ОСОБА_5 уклали договір про надання послуг, на підставі якого Головним управлінням праці та соціального захисту населення обласної державної адміністрації видано путівку для проживання ОСОБА_5 на платній основі в пансіонаті. Відповідно до умов договору ОСОБА_5 взяв на себе зобов'язання оплачувати надані послуги з дня поселення та своєчасно сплачувати до 5 числа кожного місяця суму, яка щоквартально розраховується на його утримання.

Починаючи з червня 2009 року, ОСОБА_5 невчасно вносив плату за надані йому послуги. У зв'язку із систематичним невиконанням умов договору ОСОБА_5, пансіонат був змушений неодноразово звертатися з заявами до суду про примусове стягнення заборгованості з відповідача. ОСОБА_5 добровільно судові рішення не виконує, тому вони виконуються примусово, проводиться стягнення у розмірі 20% його пенсії.

Заборгованість ОСОБА_5 за період з 01 квітня 2015 року по 18 лютого 2016 року складає 36 тис. 427 грн 39 коп. Департаментом соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації листом від 03 березня 2016 року надано згоду щодо розірвання вказаного договору із ОСОБА_5 в односторонньому порядку.

У зв'язку з чим, просить стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за надані послуги з утримання в розмірі 36 тис. 427 грн 39 коп. та розірвати договір від 27 червня 2008 року про надання послуг.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська 16 серпня 2016 року позов пансіонату задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь пансіонату заборгованість станом на 18 лютого 2016 року в розмірі 36 тис. 427 грн 39 коп. за договором про надання послуг від 27 червня 2008 року. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенню позову в частині позовної вимоги про розірвання договору, суд першої інстанції виходив з того, що з ОСОБА_5 стягується заборгованість за надані послуги, пансіонат далі надає такі послуги, а відповідач ними користується. Таким чином, пансіонат не довів наявність обставин, які відповідно до вимог закону є підставами для розірвання вказаного договору про надання послуг.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року апеляційну скаргу пансіонату відхилено. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська 16 серпня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції, виходив зокрема з того, що ОСОБА_5 потребує стороннього догляду, медичної допомоги, не має працездатних родичів та житла. Крім того, відсутня згода обох сторін на розірвання договору, а заборгованість за вказаним договором стягується в судовому порядку.

У грудні 2016 року пансіонат подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення в частині відмови в позовній вимозі про розірвання договору та ухвалити нове судове рішення в цій частині про задоволення позовної вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 систематично істотно порушує умови договору про надання послуг, оскільки не сплачує вартість таких послуг, чим завдає позивачу шкоду. Крім того, суди, ухвалюючи судові рішення в справі, не врахували висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, щодо порядку визначення істотності порушень умов договору.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що 27 червня 2008 року пансіонат і ОСОБА_5 уклали договір про надання послуг, відповідно до умов якого, позивач взяв на себе зобов'язання з утримання ОСОБА_5 в пансіонаті, а ОСОБА_5 зобов'язався вносити за це відповідну плату, яка складає 1 тис. 221 грн 72 коп. за один місяць утримання до кожного 5 числа місяця, з передбаченим, відповідно до пункту 3.2 цього договору, правом на надання остаточного розрахунку відповідно до фактичної вартості наданих послуг протягом наступного за звітним кварталом місяця.

Згідно з пунктом 5.3 цього договору його може бути розірвано та змінено його умови за згодою сторін, за попереднім погодженням головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації.

На виконання зазначених умов договору позивач звернувся до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації для надання згоди на розірвання договору з ОСОБА_5

У своїй відповіді Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації надав згоду на розірвання договору із ОСОБА_5 в односторонньому порядку у зв'язку з систематичним невиконанням умов договору однією із сторін.

У матеріалах справи містяться рішення судів про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за вказаним договором про надання послуг, а саме: станом на 15 лютого 2011 року в розмірі 32 тис. 99грн 52 коп., за період з 21 вересня 2011 року по 28 лютого 2013 року в розмірі 41 тис. 957 грн 50 коп., за період з 01 березня 2013 року по 31 березня 2015 року в розмірі 74 тис. 590 грн 93 коп.

Після стягнення судом із відповідача заборгованості за період з 01 березня 2013 року по 31 березня 2015 року в розмірі 74 тис. 590 грн 93 коп., ОСОБА_5 продовжує проживати в пансіонаті та не здійснює оплату за своє утримання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за період з 01 квітня 2015 року по 18 лютого 2016 року в розмірі 36 тис. 427 грн 39 коп., яка підтверджується розрахунком позивача, а відповідач її не оспорює.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2001 року № 549 затверджено Типове положення про будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, геріатричний пансіонат, пансіонат для ветеранів війни і праці (далі - Типове положення).

Відповідно до підпункту 3.6 Типового положення інвалідам і пенсіонерам, які проживають у будинку-інтернаті на платній основі, пенсія виплачується у повному обсязі.

Згідно з частинами першою та другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, щовстановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значноїміри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-75цс13.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення в справі, не звернув увагу на вказані приписи Типового положення та на те, що відповідач, систематично не виконуючи умови договору щодо оплати, отримує пенсію та послуги, які надає пансіонат, у повному обсязі.

Кірм того, апеляційний суд не надав правової оцінки наявній в матеріалах справі відповіді Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, в якій міститься згода на розірвання договору із ОСОБА_5 у зв'язку із систематичним невиконанням його умов, а також пропозиція переведення ОСОБА_5 на повне державне забезпечення до закладу системи соціального захисту населення.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу комунального закладу «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської обласної ради задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року в частині позову про розірвання договору скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк