АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 688/3384/17
Провадження № 22-ц/792/536/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П.(суддя - доповідач), Пєнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Філіпчук О.С.

за участю учасників справи та їх представників, які приймають участь в режимі відеоконференції

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №688/3384/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 січня 2018 року (суддя Березова І.О.) у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Відповідно до пунктів 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_5 зазначала, що з 2008 року вона є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та за згодою іншого співвласника ОСОБА_6 користується усім будинком. З 25.07.2003 року по 28.11.2006 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем та після розірвання шлюбу сторони проживали у фактичних шлюбних стосунках до квітня 2017 року. Позивачка зазначає, що за її згодою в квітні 2012 року ОСОБА_4 був зареєстрований в належній їй частині будинку, однак протягом останнього року фактично там не проживає та добровільно знятися з реєстрації не бажає. Посилаючись на те, що факт реєстрації ОСОБА_4, який без поважних причини понад 6 місяців не проживає в належному їй будинку, чинить їй незручності щодо оплати вартості комунальних послуг та отримання субсидій, а також обмежує її у здійсненні права власності, позивачка просила суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 19 січня 2018 року позов задоволено. ОСОБА_4 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_4, оскаржив його в апеляційному порядку та вказує, що оскаржуване рішення постановлене з недотриманням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення. На думку апелянта, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та безпідставно не взяв до уваги те, що позивач є власником лише 1/2 частини будинку, не залучивши до участі у справі іншого співвласника будинку, чим вирішив питання про його права і обов'язки. Апелянт також не погоджується із наданими позивачкою актами про його не проживання у будинку, оскільки позивачка замовчувала факт його неофіційного працевлаштування у м. Києві у вказані періоди. Також апелянт посилається на те, що з 11.12.2017 року він офіційно працює на ПП «Виробничо-комерційна фірма «АВТОПОСТАЧ» в м. Києві та періодично проживає у будинку позивачки, про що свідчать квитки з Києва до Шепетівки і назад. Крім того, судом помилково застосовано до спірних правовідносин положення ст. 71 ЖК УРСР, що стосується збереження за тимчасово відсутніми громадянами житла в державному та комунальному житловому фонді та не стосується членів сім'ї власника житлового приміщення (ст. 405 ЦК України).

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_5, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просила її відхилити з тих підстав, що вказуючи на порушення процесуального законодавства, апелянт конкретних порушень не навів. Також, судом першої інстанції дано оцінку зібраним у справі доказам, а апелянтом не надано доказів на підтвердження вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 березня 2018 року постановлено судове засідання проводити в режимі відеоконференції, в якій приймають участь усі учасники процесу.

Відповідно до ч. 5 ст. 7 ЦПК України трансляція судового засідання здійснюється з дозволу суду. Якщо всі учасники справи беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, здійснюється транслювання перебігу судового засідання в мережі Інтернет в обов'язковому порядку.

ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, з підстав у ній наведених і просять скасувати рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу не визнали і просять її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення - до скасування з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції із посиланням на ст. 391 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 163 ЖК України виходив з того, що відповідач в будинку по АДРЕСА_1 з травня 2017 року не проживає, а тому наявні підстави для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він зроблений судом без належного з'ясування дійсних обставин справи з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 20.11.2008 року ОСОБА_5 є власником 1/2 частини житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями АДРЕСА_1. (а.с.7).

У період з 25.07.2003 року по 28.11.2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а після розірвання шлюбу продовжували підтримувати фактичні шлюбні стосунки до квітня 2017 року. Ці обставини визнаються сторонами, а тому в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Згідно даних відділу реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради, в спірному житловому будинку у встановленому законом порядку зареєстрований відповідач та малолітні діти сторін. (а.с.11).

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст. 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В силу положень ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами 1 і 4 статті 156 та статтею 157 ЖК Української РСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

В силу ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що члени сім'ї мають рівні права з власником житла на користування житловим приміщенням, а припинення сімейних відносин між ними не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону(особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_4 вселився у спірний будинок за згодою позивачки, співвласника житлового будинку та будучи членом її сім'ї користувався ним. Ці обставини визнаються сторонами, а тому в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_4 втратив право користування житловим приміщенням з підстав не проживання у ньому з травня 2017 року.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В силу положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів вважає, що позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 без поважних причин понад один рік.

Адже надані позивачкою акти Квартального громадського комітету №9 виконкому Шепетівської міської ради про не проживання ОСОБА_4 в спірному будинку від 04.05.2017 року, 18.06.2017 року, 10.07.2017 року, 02.08.2017 року, 09.09.2017 року, 04.10.2017 року, 20.11.2017 року, 10.12.2017 року (а.с.12-17, 47,48) не є достовірними доказами не проживання відповідача у спірному будинку понад один рік. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що ці акти не містять інформацію про причини відсутності відповідача та періоду його не проживання за вказаною адресою.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення ст. 71 ЖК України є помилковим, оскільки спірне житлове приміщення належить до приватного житлового фонду, а тому вимоги ст. 71 ЖК України на правовідносини, що виникли між сторонами, не розповсюджуються, оскільки вимоги ст. 71 ЖК України регулюють питання щодо користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду.

Також слід зазначити, що судом першої інстанції не враховано, що положення ст. 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

А тому доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права є такими, що заслуговують на увагу.

Оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, тому відповідно до п.п. 1, 2, ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову.

У відповідності з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 960 грн. (640 грн. х 150% ).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 960 (дев'ятсот шістдесят) грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 травня 2018 року.

Судді: /підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ І.В. Пєнта

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно оригіналу: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

__________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції - Березова І.О. Справа №22ц/792/536/18

Доповідач - Корніюк А.П. Категорія: 43.46