АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» травня 2018 року

м. Харків

справа № 645/2930/17-ц

провадження № 22ц/790/2820/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4,

треті особи - Департамент реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Немишлянського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року в складі судді Горпинич О.В.,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Немишлянського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності за законом. Співвласником 1/3 частини цієї квартири є її син ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності за законом.

Зазначила, що в спірній квартирі зареєстровано три особи, а саме вона, її син ОСОБА_2 та її неповнолітній онук ОСОБА_4, 2000 року народження, однак комунальні послуги сплачує тільки вона.

Вказала, що згідно з актом від 16 червня 2017 року за адресою АДРЕСА_1 її син ОСОБА_2 з 2014 року в спірній квартирі не проживає, а її онук ОСОБА_4 - з 2000 року, тобто з моменту народження, а проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3.

Зазначила, що ОСОБА_2 видав їй довіреність від 02 травня 2017 року, якою уповноважив її зняти його з реєстраційного обліку.

01 червня 2017 року вона звернулась до відділу реєстрації місця проживання в Немишлянському районі м. Харкова Департаменту реєстрації Харківської міської ради з заявою про зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання, однак 02 червня 2017 року їй відмовлено у зв'язку із ненаданням паспорта її сина, хоча у неї його не має.

Вказала, що ОСОБА_3 добровільно зняти з реєстраційного обліку неповнолітнього ОСОБА_4 відмовляється.

Зазначила, що наявність реєстрації ОСОБА_2 не свідчить про його бажання і можливість користування спірним жилим приміщенням, оскільки ОСОБА_2 добровільно виїхав з кватири, забрав всі належні йому речі, отримав громадянство РФ та проживає на території РФ. Ніякої домовленості збереження за відповідачами житлової площі на період відсутності не існує.

Просила визнати ОСОБА_2 і ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; зняти ОСОБА_2 і ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року, в якому ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 березня 2018 року виправлено описку, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 статті 274 передбачено перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. До цього переліку не входять справи у спорі провизнання особи такою, що втратила право користування квартирою та зняття її з реєстраційного обліку.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела, що її цивільне право є порушеним, невизнаним або оспореним.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 71 ЖК України, за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

У своїй практиці Європейський Суд з прав людини зазначає, що оцінюючи цю пропорційність, необхідно звертати увагу на те, чи було забезпечено справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту основоположних прав особи. У цьому контексті необхідно мати на увазі важливе значення права на повагу до житла, яке стосується безпеки та добробуту особи, при цьому враховується також сила зв'язку осіб із житлом (рішення від 24 березня 1988 року у справі «Олсон проти Швеції», заява № 10465/83).

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Із роз'яснень, які містяться в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12 квітня 1985 року вбачається, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від у 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до частини 2 статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною 3 статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває права повнолітньої раніше.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло.

Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов'язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до частини 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема стаття 1 Протоколу № 1 (1952 року) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що співвласниками спірного житла, а саме квартири АДРЕСА_1 з 08 січня 2008 року є ОСОБА_1, мати ОСОБА_2, якій належить 2/3 частини, та ОСОБА_2, її син, якому належить 1/3 частини спірної квартири, в якій вони і зареєстровані.

З 12 вересня 1998 року по 29 березня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, онук ОСОБА_1, який з дня народження також зареєстрований в спірній квартирі.

Із акта Житлового кооперативу «Простор-30» від 16 червня 2017 року вбачається, що в спірній квартирі проживає тільки ОСОБА_1, а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в ній не проживають відповідно - з 2014 року та 2000 року.

Ухвалюючи рішення щодо відмови в задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив, що той факт, що ОСОБА_2 з 2014 року не проживає в спірній квартирі, не дає права ОСОБА_1 визнавати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, оскільки він є співвласником спірної квартири. Маючи довіреність від ОСОБА_2 щодо зняття його з реєстраційного обліку за адресою спірного житла, ОСОБА_1 звернулася до Відділу реєстрації місця проживання у Немишлянському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради і їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю необхідних документів. Проте, дії Відділу реєстрації місця проживання у Немишлянському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради в судовому порядку вона не оскаржувала, що не є також підставою для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_4 є неповнолітнім, і має право вибору щодо місця свого проживання: або за місцем проживання своїх батьків, або за місцем реєстрації, що підтверджується поясненнями ОСОБА_3, матір'ю неповнолітнього ОСОБА_4, викладених в запереченнях на позов, в яких зазначено, що в травні 2017 року її син ОСОБА_4 виявив бажання проживати разом з бабою ОСОБА_1, яка проти цього не заперечувала.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності об'єктивних та переконливих доказів того, що право ОСОБА_1 порушено.

Доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі, зведені до посилань на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку.

Даних, які б вказували на наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин згідно статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч.1 ст.374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 07 травня 2018 року.