Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 201/1380/16

провадження № 61-6787ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Антонюк О. А. від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В., від 29 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення збитків.

Позов мотивовано тим, що 09 січня 2008 року між нею та банком укладено кредитний договір № NKGDAW10340006, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 16 843,33 долари США для придбання автомобіля. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між сторонами укладено договір застави транспортного засобу марки «ЗАЗ TF55YO», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. З метою погашення заборгованості за кредитним договором вона у добровільному порядку передала банку предмет застави для подальшої його реалізації, який продано за ціною 4 931,34 долари США (122 538 грн 65 коп.). Посилаючись на те, що банк скористався захистом порушеного права в судовому порядку шляхом пред'явлення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, вважає отримані від реалізації автомобіля кошти збитками, заподіяні неналежним виконанням зобов'язань.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої виходив з відсутності доказів причинного зв'язку між діями банку та завданими позивачу збитками.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що суд першої інстанції повно і всебічно перевірив доводи та обставини, якими позивач обґрунтовував свій позов, правовідносини, які склались між сторонами і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано норми статей 11, 509, 510, 901, 1000, 1003, 1004, 1006 ЦК України. Крім того, висновок суду про те, що продаж автомобіля є способом реалізації прав банку, передбачених кредитним договором та договором застави, суперечить статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди установили, що 09 січня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № NKGDAW10340006, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 16 843,33 долари США для придбання автомобіля. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладено договір застави транспортного засобу «ЗАЗ TF55YO», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

З метою погашення заборгованості за кредитним договором позивач передала банку предмет застави для подальшої його реалізації, який продано за ціною 4 931,34 долари США (122 538 грн 65 коп.).

Позов обґрунтований тим, що отримані банком від реалізації автомобіля кошти є збитками, заподіяні неналежним виконанням зобов'язань, які виникли на підставі укладеної між сторонами довіреності від 20 серпня 2010 року, посвідченою приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С. А. та зареєстрованою в реєстрі за № 2117.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини другої статті 589 ЦК України за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

У лютому 2010 року за домовленістю сторін позивач передала банку предмет застави для його реалізації з метою погашення заборгованості.

Згідно меморіального валютного ордеру від 20 січня 2011 року, автомобіль марки ЗАЗ TF55Y0, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_2, об'єм двигуна 1.5, державний номер НОМЕР_1 реалізовано за ціною 4 931,34 долар США і того ж дня вказані кошти спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором № NKGDAW10340006 від 09 січня 2008 року.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 2.3.3 кредитного договору, позикодавець має право вимагати дострокового повернення усієї частини кредитних коштів та відсотків, що залишилися у разі прострочення позичальником повернення чергової частини позики, та пені.

Оскільки сума, отримана від реалізації транспортного засобу, не була достатньою для повного погашення заборгованості, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та стягнуто всю суму заборгованості за кредитним договором № NKGDAW10340006 від 09 січня 2008 року у розмірі 7 298,38 долари США (58 241 грн 07 коп.).

Частиною першою та другою статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина перша та друга статті 1166 ЦК України).

Оскільки транспортний засіб, який є предметом застави, реалізований представниками банку на підставі довіреності від 20 серпня 2010 року з метою погашення заборгованості за кредитним договором, то доводи касаційної скарги про те, що висновки судів попередніх інстанцій суперечать нормам статей 11, 509, 510, 901, 1000, 1003, 1004, 1006 ЦК України, статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», є безпідставними.

Висновок судів про те, що отримана від реалізації транспортного засобу сума, не є збитками у розумінні положень статті 22 ЦК України, є правильним, а тому позивачу обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило