РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2018 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд

в складі: головуючого судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі - Ніколайчук А.В., за участю позивача та представника ОСОБА_1, відповідача та представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення коштів посилаючись на те, що 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 (покупець, за договором), та ОСОБА_4 (представник продавця, за договором) було укладено угоду про наміри сторін.

Згідно даної угоди, а саме п. 1, сторони домовились про передачу права власності на нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом оформлення договору купівлі-продажу.

В момент підписання договору ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 прийняв в якості завдатку за угодою про наміри 1 000 дол. США (п. 2 Угоди про наміри сторін).

Сторони зобовязались укласти договір купівлі-продажу квартири (основний договір) в строк до 24.00 год. 15 листопада 2017 року (п. 4 Угоди про наміри сторін).

Після укладення договору позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 фактично не являється представником власника квартири АДРЕСА_2 тому звернулась до останнього із вимогою про повернення переданих за договором коштів на, що отримала усну відмову. Тому вимушена звернутися до суду про стягнення коштів.

У судове засідання позивач та представник зявилися, підтримали позовні вимоги, надали суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог.

Відповідач та представник у судове засідання з'явилися, заперечили проти позову.

Відповідач пояснив суду, що визнає факт укладення угоди про наміри та отримання коштів у позивача у розмірі 1000 дол.США.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та позов підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що дійсно 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено угоду про наміри сторін.

Згідно даної угоди, а саме п. 1, сторони домовились про передачу права власності на нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом оформлення договору купівлі-продажу.

В момент підписання договору позивач передала, а ОСОБА_4 прийняв від ОСОБА_3 у якості завдатку за угодою про наміри 1 000 дол. США, що визнається сторонами у судовому засіданні.

Згідно п.4 умов угоди сторони зобовязались укласти договір купівлі-продажу квартири в строк до 24.00 год. 15 листопада 2017 року.

Після укладення договору позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 фактично не являється представником власника квартири АДРЕСА_3 тому ОСОБА_3 звернулась до останнього із вимогою про повернення переданих за договором коштів та отримала відмову, що підтведжується сторонами у судовому засіданні.

Факт реалізації квартири №35 безпосередньо відповідачем іншому власнику ОСОБА_5 підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6 (власника) та ОСОБА_7, її чоловіка а також, даними відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.03.2018 року. Зокрема, показаннями ОСОБА_7 підтверджується, що дійсно мав місце факт домовленості між ним та АН "Комфорт" в особі директора ОСОБА_4 щодо реалізації квартири на підставі договору від 05 вересня 2017 року проте, власником квартири на момент відчуження була ОСОБА_6

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Угода про наміри сторін від 20 жовтня 2017 року є попереднім договором, оскільки відповідає вимогам ч. 1 ст. 635 ЦК України і таким чином створює для сторін юридичні наслідки. Так, відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Умови попереднього договору повинні дозволяти установити предмет, а також інші істотні умови майбутнього основного договору. Істотні умови договору визначені п. 2 ч. 1 ст. 638 ЦК України.

Разом з тим, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором (ч. 4 ст. 635 ЦК України).

В угоді про наміри сторін, з передачею завдатку, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов майбутнього договору купівлі-продажу, а саме щодо предмету договору, строків укладення договору, вартість об'єкту. Крім того, передбачено реальне забезпечення виконання зобовязань, закріплених в угоді про наміри, у вигляді завдатку.

Таким чином суд вважає, угода про наміри від 20 жовтня 2017 року має всі ознаки попереднього договору, а тому вважається такою в силу закону.

Так, вимоги щодо форми попереднього договору встановлені ст. 635 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Предметом попереднього договору між сторонами від 20 жовтня 2017 року, укладеного в простій письмовій формі, зазначено об'єкт нерухомого майна - квартира.

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Тому суд вважає, що вимоги щодо форми договору сторонами дотримано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч. ч. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Зважаючи на викладене, оскільки попередній договір не був посвідчений нотаріально, як того вимагає закон для укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, такий договір суд вважає є нікчемним з моменту його укладення, а тому не потребує визнання його недійсним в судовому порядку.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Однак грошові суми, передані за нікчемним договором, не можуть вважатися авансом, оскільки у нікчемному договорі відсутні зобов'язання сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Так, як позивачем передано на користь ОСОБА_4 кошти у розмірі 1 000 дол. США за нікчемним правочином тому суд вважає, що дані кошти є безпідставно отримані в порядку вимог ст.1212 ЦК України та підлягають стягненню з останнього на користь позивача.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

Встановлено, що в зобов'язанні ОСОБА_4 визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України.

З врахуванням наведених вище аргументів суд рахує, що відповідачем та представником не представлено доказів, що спростовують вимогу позивача про повернення коштів за договором .

Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що знайшли підтвердження у судовому засіданні тому сума коштів, що еквівалентна 1000 дол. США (курс НБУ 25,975 грн. за долар станом на 11 квітня 2018 року) та становить 25975 грн. підлягає до стягнення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають задоволенню пропорційно до задоволених позовних вимог та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1), зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 25975 (двадцять пять тисяч девятсот сімдесят пять) грн. та судовий збір у розмірі 640 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду буде складено 13 квітня 2018 року.

Суддя С. Стефанишин