Головуючий суду 1 інстанції - Карягіна В.А.
Доповідач -Коротенко Є.В.
Справа № 408/5805/17-ц
Провадження № 22ц/782/232/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Коротенка Є.В.,

суддів: Луганської В.М., Яреська А.В.,

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2;

відповідач - Петропавлівська селищна рада Станично - Луганського району Луганської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 29 січня 2018 року (ухвалене у складі судді Карягіної В.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Петропавлівської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Петропавлівської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна сестра - ОСОБА_3, яка на момент смерті була зареєстрована та мешкала одна з 20.02.1959 року за адресою: АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок, що розташований за вказаною адресою. Вона (ОСОБА_2) є спадкоємицею другої черги за законом, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину немає. Родинний зв'язок між позивачем та спадкодавцем підтверджується рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 10.10.2016 року.

Постановою державного нотаріуса Біловодської державної нотаріальної контори №п29/02-31 від 20.10.2017 року у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 позивачу було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок.

Вказаний житловий будинок було побудовано ОСОБА_3 у 1962 році, але право власності в БТІ на вищевказаний житловий будинок так і не було оформлено.

Вважає, що документами, що підтверджують право власності на зазначений житловий будинок є Договір від 1959 року про надання у безстрокове користування змельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, у якому ОСОБА_3 іменується як «Забудовник», а також будинкова книга, план газифікації будинку та технічний паспорт на житловий будинок.

Тому, звернувшись до суду, позивачка просила суд визнати за нею, як спадкоємцем другої черги, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, після смерті її сестри - ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 29.01.2018 року у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_3, що підтверджується рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 10.10.2016 року (а.с. 9-10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 18.12.2014 року (а.с. 11).

У відповідності до ст.1262 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ОСОБА_2 є спадкоємицею другої черги за законом після смерті ОСОБА_3

У встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України строк позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, але постановою державного нотаріуса Біловодської державної нотаріальної контори від 20.10.2017 року у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 позивачу було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок. При цьому інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, немає (а.с.6, 35).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_3 у встановленому законом порядку право власності на належне їй нерухоме майно не зареєструвала.

Розділ ІІІ ЦК України визначає перелік цивільних прав та їх правовий статус.

Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

При цьому відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Отже, на відміну від об'єктів цивільних прав (речей, майна, майнових прав тощо), об'єктами спадщини за ЦК України 2003 року є права та обов'язки, в тому числі об'єкти цивільних прав, які належали особі на час смерті, право власності або права за договором, якщо ці права не пов'язані з особою спадкодавця.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З моменту прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації виникає і право власності на цей об'єкт, яке може бути об'єктом спадкування.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», прийняття в експлуатацію закінчених об'єктів полягає у підтверджені державними приймальними комісіями готовності об'єкта до експлуатації за його цільовим призначенням відповідно до будівельних норм та правил.

Отже, саме із цього моменту новостворене майно з категорії побудови переходить до категорії майна як об'єкта цивільного права.

Відповідно, право власності на об'єкт новоствореного нерухомого майна виникає з моменту введення його в експлуатацію та його державної реєстрації, при цьому вимоги про визнання права власності на об'єкт нерухомості мають заявлятися до особи, яка оспорює чи не визнає таке право.

Встановлено, що спірний будинок в експлуатацію не вводився, його державна реєстрація не проводилась.

Так, ОСОБА_3 за договором від 09.08.1959 року виконавчий комітет Теплівської районної ради народних депутатів згідно рішення від 06.08.1959 року надало у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального жилого будинку по АДРЕСА_1, у якому ОСОБА_3 іменується як забудовник (а.с. 14-17).

Даний факт також підтверджено довідкою Петропавлівської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області від 23.10.2017 року, згідно з якою забудовником за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, будинок збудовано у 1962 році (а.с.23).

Разом із тим, у відповідності до довідки від 02.11.2016 року КП «Станично-Луганське районне бюро технічної інвентаризації» право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, не зареєстроване (а.с.21).

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Згідно з довідкою, виданою Петропавлівською селищною радою Станично-Луганського району і Луганської області, у смт. Петропавлівка (Петрівка) погосподарська книга не велася (а.с.21).

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється: по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

За умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним, а є незавершеним.

Як вже зазначалося, статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

З огляду на викладене місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи апеляційним судом відхиляються, оскільки судом першої інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Так, доводи апелянта щодо визнання відповідачем позову є безпідставними, оскільки, відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановлено, що законні підстави для задоволення позову відсутні.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на наявність довідки Петропавлівської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області від 23.10.2017 року, згідно з якою забудовником за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, будинок збудовано у 1962 році (а.с.23).

Так, встановлено, що вказана довідка видана не на підставі погосподарської книги, яка у смт. Петропавлівка (Петрівка) взагалі не велася (а.с.21), а виключно на підставі змісту технічного паспорту.

Разом із тим, вказаний технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок було виготовлено лише у вересні 2014 року, а ОСОБА_3 зазначена у ньому не як власник або забудовник, а як замовник виготовлення зазначеної технічної документації (а.с.18-20).

Не є документом, що належним чином підтверджує право власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок, і договір від 09.08.1959 року про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку по АДРЕСА_1, оскільки його п.9 чітко встановлює, що по завершенню будівництва зведені на земельній ділянці будівлі вступають в експлуатацію і стають особистою власністю забудовника лише після визнання приймальною комісією місцевої Ради депутатів повної готовності зведених будівель, оформлених актом комісії.

При цьому суду не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності акту приймальної комісії місцевої Ради депутатів про визнання повної готовності зведеної будівлі - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що виключає виникнення у забудовника права власності на вказаний об'єкт нерухомості.

Ураховуючи те, що спір по суті судом першої інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 29 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08.05.2018 року.

Головуючий Є.В. Коротенко

Судді: В.М. Луганська

А.В. Яресько