Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 187/1145/16-ц

провадження № 61-12287св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року в складі суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та його розподіл.

Позовна заява мотивована тим, що з 1985 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2010 року. Подружжям було збудовано будинок АДРЕСА_1, який зареєстровано 04 листопада 2008 року за ОСОБА_5 Вказував на те, що у 2015 році відповідач замінила вхідні двері у спірному будинку та обмежила доступ до нього, що свідчить про порушення майнового права позивача.

На підставі викладеного, просив визнати право спільної сумісної власності подружжя на будинок АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на Ѕ його частини.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року (в складі судді: Соловйова І. М.) відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права, про застосування якого просив відповідач.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 і ОСОБА_5 право власності за кожним на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач після розірвання шлюбу продовжував проживати у спірному будинку, зазначена обставина ОСОБА_5 не спростована. Позивач дізнався про порушення свого права у 2015 році тому, строк звернення до суду з відповідним позовом ним не пропущений.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом неповно з'ясовані всі обставини справи. Апеляційний суд, вийшов за межі позовних вимог визнавши за сторонами права власності за кожним на Ѕ частину спірного будинку, в той час, як позивач просив поділити спірне майно, тобто припинити спільну сумісну власність.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом встановлено, що з 1985 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2010 року.

Подружжям було збудовано будинок АДРЕСА_1, який зареєстровано 04 листопада 2008 року за ОСОБА_5

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Враховуючи фактичні обставини, апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 пропустив строк звернення до суду з позовом, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Згідно із частиною другою статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Апеляційним судом установлено, що в 2015 році відповідач замінила вхідні двері у спірному будинку та обмежила доступ до нього. Зазначена обставина ОСОБА_5 не спростована, а тому позивач дізнався про порушення свого права у 2015 року і строк звернення до суду з відповідним позовом ним не пропущений.

Крім того, факт непроживання ОСОБА_4 після розірвання шлюбу у спірному будинку не свідчить про його відмову від права спільної сумісної власності на майно подружжя.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

+Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк