Ухвала

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 754/9656/15-ц

провадження № 61-4182св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року у складі головуючого судді Журавської О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Рубан С. М., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі банк») подало до суду позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 04 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит у сумі 78 000,00 євро зі сплатою 14 % річних і строком повернення до 04 липня 2033 року.

З метою забезпечення повного та своєчасного виконання кредитних зобов'язань цього ж дня між ПАТ «ВіЕйБі банк» та ОСОБА_4 укладено окремий договір поруки, за умовами якого він виступає поручителем ОСОБА_3 та відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й позичальник.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору станом на 26 червня 2015 року утворилася заборгованість за кредитом - 70 070,18 євро та заборгованість із: процентів за користування кредитом - 6 348,20 євро; комісії за обслуговування кредиту - 4 206,30 грн, штрафу за несвоєчасне погашення кредиту - 33 384,13 грн, а всього 76 418,38 євро та 37 590,43 грн, які позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року позов ПАТ «ВіЕйБі банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕйБі банк» заборгованість за кредитним договором від 04 липня 2008 року № 235 на суму 76 418,38 євро (еквівалент станом на 28 травня 2015 року - 1 746 706,23 грн), комісію за обслуговування кредиту - 4 206,30 грн, штраф - 33 384,13 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, що призвело до виникнення заборгованості за цим договором, у зв'язку із чим на підставі статей 526, 527, 553, 554, 625, 1050, 1054 ЦК України боржник і поручитель несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання зобов'язання.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд своє рішення обґрунтовував тим, що умови договорів не виконуються належним чином, а відповідачі повинні відповідати перед банком (включаючи сплату основного боргу, відсотків та комісії) виходячи з умов договору та необхідності виконання зобов'язань належним чином.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, стягуючи солідарно заборгованість із боржника та поручителя, не звернули уваги на те, що порука ОСОБА_4 припинилася, оскільки ОСОБА_3 (а отже, і поручитель) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 04 липня 2033 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 04 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Отже, банк звернувся із вимогами до поручителя з порушенням шестимісячного строку, оскільки саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14 та від 06 липня 2015 року. Крім того, банк не пред'являв вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем, а тому порука припинилася.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У лютому 2017 року ПАТ «ВіЕйБі банк» подано заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, в яких банк просив відхилити її, посилаючись на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для їх скасування.

Ухвалою від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04 квітня

2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу

№ 408/8040/12-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою, за касаційними скаргами ОСОБА_8 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року.

Так, зі змісту оскаржуваного судового рішення у справі, яку передано розгляд Великої Палати Верховного Суду, вбачається, що кредитор для захисту свого порушеного права зобов'язаний пред'являти позов до поручителя щоразу не пізніше шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кожним з періодичних платежів, тоді як право вимоги до основного боржника, який відповідає перед кредитором солідарно з поручителем, зберігається у нього протягом загальної позовної давності.

У правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України

від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року № 6-2662цс15 та

від 29 березня 2017 року № 6-3087цс16, вбачається, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються, тобто зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Разом з тим зі змісту статті 541 та частини першої статті 543 ЦК України вбачається, що солідарний обов'язок або солідарна вимога вникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Постановляючи вказану ухвалу, Верховний Суд виходив з того, що існують достатньо обґрунтовані підстави для відступлення від висновку щодо застосування норми права (другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених в останніх постановах Верховного Суду України.

Верховний Суд у справі, яку передано на розгляд до Великої Палати зазначив, що правова позиція щодо припинення поруки після спливу шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням прямо суперечить положенням законодавства про однаковий обсяг відповідальності боржника і поручителя, тобто втрачається сама сутність солідарної відповідальності боржника і поручителя та порушуються загальні засади цивільного законодавства - справедливість, розумність і добросовісність.

Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржувані судові рішення у цій справі та оскаржуване рішення, яке передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 408/8040/12-ц.

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 754/9656/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 408/8040/12-ц.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик