Ухвала

08 травня 2018 року

м. Київ

справа № 556/2020/15-ц

провадження № 61-15774св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: виконавчий комітет Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області, Володимирецька районна державна адміністрація Володимирецького району Рівненської області, територіальне управління Державної судової адміністрації України у Рівненській області,

представники виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області: Осмолович Олександр Григорович, Блищик Людмила Петрівна,

представники Володимирецької районної державної адміністрації Володимирецького району Рівненської області: Хоружний Володимир Іванович, Неродик ОлександрВолодимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області у складі судді Демчини Т. Ю. від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В. від 14 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточнивши його, до виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області, Володимирецької районної державної адміністрації Володимирецького району Рівненської області, територіального управління Державної судової адміністрації України у Рівненській області, про зобов'язання позачергово надати благоустроєне житло.

Позовна заява мотивована тим, що в 2004 році він призначений на посаду судді Володимирецького районного суду Рівненської області, а з 2010 року його обрано на цю посаду безстроково. Він перебуває на черзі для отримання житла з лютого 2005 року і до цього часу, порушуючи вимоги частини сьомої статті 44 Закону України «Про статус суддів», виконавчий комітет Володимирецької селищної ради Рівненської області не забезпечив його житлом.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов'язано виконавчий комітет Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області надати ОСОБА_2 благоустроєне житло в смт Володимирець Володимирецького району Рівненської області у вигляді окремого жилого приміщення, що відповідає встановленим санітарно-технічним вимогам, у межах норм жилої площі з урахуванням права на додаткову жилу площу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, застосвуючи положення, зокрема, частини сьомої статті 44 Закону України «Про статус суддів» у редакції, що була чинною на момент призначення ОСОБА_2 на посаду судді, та статті 46 ЖК Української РСР, виходив із того, що обов'язок позачергового забезпечення позивача жилим благоустроєним приміщенням в межах норми жилої площі та з урахуванням права на додаткову площу покладено на виконавчий комітет Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області. Суд першої інстанції ухвалив рішення з посиланням на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 07 травня 2012 року в справі № 21-292а11 та 12 листопада 2014 року в справі № 6-157цс14.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області відхилено. Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 травня 2012 року в справі № 21-292а11, обов'язок забезпечити житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, покладений на місцеві органи виконавчої влади за місцем роботи судді, а дії Державної судової адміністрації України (далі - ДСА) та її територіальних управлінь із забезпечення суддів житлом є додатковими у разі невирішення цього питання органом місцевої виконавчої влади.

У зв'язку з цим суд апеляційної інстанції, врахувавши, що в порушення вимог частини сьомої статті 44 Закону України «Про статус суддів» у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, виконавчим комітетом Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області суддя Володимирецького районного суду Рівненської області ОСОБА_2 житлом не забезпечений, тому зобов'язано виконавчий комітет селищної ради надати йому благоустроєне житло за місцем роботи у вигляді окремого жилого приміщення, що відповідає встановленим санітарно-технічним вимогам, у межах норм жилої площі з урахуванням права на додаткову жилу площу.

У касаційнійскарзі Володимирецька селищна рада Володимирецького району Рівненської області,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що відповідно до частини сьомою статті 44 Закону України «Про статус суддів» і постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2005 року № 707, якою затверджено Порядок забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів, законодавець поклав обов'язок із забезпечення судді відповідним житлом саме на місцеві органи виконавчої влади та ДСА й її територіальні управління, а до обов'язків виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області (органу місцевого самоврядування) належить взяття, перебування та зняття з обліку позивача. Таким чином, суди, ухвалюючи судові рішення, хоча послались на висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 07 травня 2012 року в справі № 21-292а11 та 12 листопада 2014 року в справі № 6-157цс14, але відступили від правових позицій висловлених у них без наведення відповідних мотивів.

Крім того, Володимирецька селищна рада Володимирецького району Рівненської області зазначила, що позивачу безпідставно було надано перевагу в забезпеченні житлом перед іншими особами, які також користуються пільгами під час визначення черговості забезпечення житлом, і спір щодо забезпечення позивача благоустроєним житлом уже вирішувався в адміністративному порядку.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Досліджуючи матеріали справи, колегією суддів було встановлено існування правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії, має право передати справу на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

У статтях 126, 130 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Згідно зі статтею 14 Закону України від 7 лютого 2002 року «Про судоустрій України» (чинного на час виникнення спірних відносин) гарантії самостійності судів і незалежності суддів забезпечуються, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням суддів.

Частиною сьомою статті 44 Закону України «Про статус суддів» у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що не пізніш як через шість місяців після обрання суддя Конституційного Суду, Верховного Суду, вищого спеціалізованого суду, апеляційного та місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири чи будинку або службовим житлом за місцем знаходження суду.

У разі незабезпечення судді благоустроєним житлом у зазначені строки суд за рахунок державного бюджету може придбати квартиру або будинок за ринковими цінами і передати їх у користування судді. Порядок фінансування судів для цієї мети, а також порядок розрахунків з державним бюджетом органу державної виконавчої влади, який своєчасно не надав судді житло, визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2005 року № 707 затверджено Порядок забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів (був чинним на час виникнення спору), згідно з пунктами 2, 4 якого суддям, які відповідно до житлового законодавства перебувають на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, надають окрему квартиру або будинок місцеві органи виконавчої влади не пізніше ніж через шість місяців після їх обрання на посаду. Взяття, перебування та зняття з обліку судді здійснюється виконавчими комітетами рад за місцем роботи відповідно до житлового законодавства.

У разі коли місцевий орган виконавчої влади у шестимісячний строк не забезпечив житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, суд на підставі його заяви за погодженням з ДСА або її територіальним управлінням (стосовно судді місцевого суду) може прийняти рішення про придбання житла за рахунок коштів державного бюджету та передачу його у користування судді (пункт 7 цього Порядку).

Пунктом 9 указаного Порядку передбачено, що для забезпечення суддів благоустроєним житлом ДСА та її територіальні управління (стосовно суддів місцевих судів) ведуть контрольні списки суддів, які потребують поліпшення житлових умов, та суддів, які забезпечені житлом, і вносять місцевим органам виконавчої влади пропозиції щодо забезпечення суддів житлом.

Аналіз положень зазначених Закону та Порядку свідчить, що обов'язок забезпечити житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, покладений на місцеві органи виконавчої влади за місцем роботи судді, а дії ДСА та її територіальних управлінь із забезпечення суддів житлом є додатковими у разі невирішення цього питання органом місцевої виконавчої влади.

Такий же висновок застосування вказаних норм матеріального права було викладено, зокрема в постановах Верховного Суду України від 07 травня та 09 жовтня 2012 року в справах за адміністративними позовами суддів до органів місцевого самоврядування та місцевих органів виконавчої влади про визнання бездіяльності протиправною та забезпечення благоустроєним житлом (справи № 21-292а11 та № 21-350а12 відповідно).

До того ж, у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року у справі № 6-157цс14, прийнятій у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції статті 46 ЖК Української РСР, статті 44 Закону України «Про статус суддів», міститься висновок про те, що правовідносини, що виникли з приводу забезпечення позивача житлом у зв'язку з обранням його суддею, регулюються нормами частини сьомої статті 44 Закону України «Про статус суддів», яка була чинною на момент виникнення у судді права на отримання житла.

Разом з тим, спірні правовідносини належать до житлових, до яких належить і право на одержання житла у зв'язку з проходженням публічної служби.

Так, відповідно до статті 43 ЖК Української PCP громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Статтею 46 ЖК Української PCP визначено перелік осіб, яким жилі приміщення можуть бути надані поза чергою.

Частиною першою статті 46 ЖК Української PCP передбачено надання жилого приміщення поза чергою інвалідам Великої Вітчизняної війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав протягом року з визначенням переважного права інвалідів Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків.

Згідно з частиною другою статті 46 ЖК Української РСР поза чергою жиле приміщення може надаватися також в інших випадках, передбачених законодавством.

Застосовуючи вказані норми житлового права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-390цс15 дійшла висновку, що положення частини другої статті 46 ЖК Української РСР розповсюджуються і на правовідносини щодо забезпечення суддів благоустроєним житлом.

У цій постанові також указано, що для осіб, обраних на виборну посаду, коли це пов'язано з переїздом в іншу місцевість, чинним законодавством не встановлено строк, у який вони повинні бути забезпечені житлом переважно перед іншими громадянами з таким самим статусом, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що оскільки у статті 46 ЖК Української РСР не встановлено строк та переважне право на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків для суддів, призначених на роботу в іншу місцевість, то їх необхідно забезпечувати житлом в порядку черги після того, як будуть забезпечені житлом особи, які перебувають у списку осіб, що мають право на позачергове одержання житла раніше нього, що відповідатиме положенням статті 43 ЖК Української РСР.

Висновок про те, що спірні правовідносини є житловими та підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства в подальшому було викладено і в постановах Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 23 лютого, 12 квітня та 21 грудня 2016 року (справи № 21-6551а15, 21-5930а15 та 815/1277/14 відповідно).

Таким чином, справа містить виключну правову проблему й передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовчої практики.

Вирішення спору у справі пов'язане із визначенням характеру спірних правовідносин та норм права, які слід до них застосовувати, а також порядку забезпечення суддів благоустроєним житлом та осіб, на яких покладено відповідний обов'язок.

При оцінці ефективності механізму забезпечення єдності судової практики Європейський суд з прав людини звертає увагу на ряд обставин: можливість заінтересованої особи самостійно, а не за допомогою сторонніх осіб, скористатися таким механізмом, в тому числі оскаржити конфліктуюче рішення до вищестоящого суду, наявність вищестоящого суду, який має як повноваження щодо забезпечення єдності судової практики (Tudor Tudor v. Romania, no. 21911/03, § 29, 24 March 2009), так і відповідні засоби для цього (Rakic and Others v. Serbia, § 43, 5 October 2010), існування інших дієвих процедур. Як приклад, позитивно були оцінені процедура направлення запиту нижчестоящого суду до вищестоящого з метою роз'яснення неоднозначної норми (Remuszko v. Poland, 1562/10, § 95, 16 July 2013), винесення вищестоящим судом обов'язкової для нижчестоящих судів постанови зі спірних питань судової практики (Albu and Others v. Romania, nos. 34796/09, § 41-43, 10 May 2012).

Колегія суддів вважає, що: 1) справа має принципове значення; 2) судове рішення Великої Палати Верховного Суду необхідне для подальшого розвитку права або забезпечення єдності судової практики, оскільки справа має принципове значення, так як йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також прийняття і застосування нових законів з метою завбачливого прояснення незрозумілих правових питань за допомогою рішення на авторитетному рівні.

Помилка у правозастосуванні загрожує єдиній судовій практиці, якщо на основі «публічного сприйняття» наноситься шкода довірі до правосуддя у цілому. Поряд із наявністю правової помилки вирішальним є привернення загальної уваги у зв'язку із порушенням нею основних процесуальних прав громадян або заборони свавілля.

Аналізуючи судові рішення першої та апеляційної інстанцій в цій справі, колегія суддів вважає, що норми матеріального та процесуального права були застосовані судами нижчестоящих інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами.

Керуючись статтями 400, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Справу № 556/2020/15-ц за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області, Володимирецької районної державної адміністрації Володимирецького району Рівненської області про зобов'язання позачергово надати благоустроєне житло за касаційною скаргою Володимирецької селищної ради Володимирецького району Рівненської області на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 березня 2017 року передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк