Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/2744/15-ц Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О.
Категорія 59 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №283/2744/15-ц за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Малинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Фещенко М.М.,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області, постановлену 27 лютого 2018 року суддею Тимошенком А.О. у м.Малині,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1, звернувся до суду із скаргою (а.с. 8-12 т.2), у якій, згідно заяви про зміну її вимог (а.с. 65-67 т.2), просив визнати дії державного виконавця протиправними, такими, що порушили його права, гарантовані ст.58 Конституції України, та повернути сплачені ним кошти у виконавчих провадженнях №51558005 та № 51558087.

В обґрунтування скарги зазначив, що він був боржником за виконавчими листами про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі- Банк) грошових коштів в сумі 11925,40 грн. та 1218 грн. судового збору. Під час проведення виконавчих дій у нього було протиправно вилучено належний йому транспортний засіб, який підготовлено до реалізації з прилюдних торгів. Державний виконавець безпідставно відмовив у зупиненні виконавчого провадження, здійснював тиск на нього, що призвело до сплати коштів за виконавчим листом. Такими неправомірними діями державного виконавця йому нанесено моральну та матеріальну шкоду, не співмірну сумі боргу.

Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 27 лютого 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить вказане судове рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення його скарги. В обгрунтування апеляційної скарги послався на неправильне застосування судом норм Закону України «Про виконавче провадження».

Належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Предстаник Малинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області надіслав відзив на апеляційну скаргу, яку вважав безпідставною, такою, що задоволенню не підлягає, просив розглядати справу у його відстутність. Представник стягувача - Банку в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність.

Заслухавши пояснення представника Банку, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 383 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час звернення зі скаргою) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Аналогічні положення містяться у ст. 447 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи).

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час відкриття виконавчого провадження і до 05.01.2017), державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 10 цього Закону (в редакції після 05.01.2017) передбачено ряд заходів, спрямованих на виконання рішення суду, серед яких є звернення стягнення на майно боржника, а ст. 18 - визначено обов'язки і права виконавців, обов'язковість вимог виконавців.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання рішення Малинського районного суду Житомирської області від 25 лютого 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за кредитним договором в сумі 11925,40 грн. та судового збору 1218 грн. було видано два виконавчих листа та 04 липня 2016 року відкрито два виконавчих провадження №51558005 та №51558087 (а.с. 65-66, 114, 169-174 т.1).

З часу відкриття виконавчих проваджень, зважаючи на відсутність добровільного виконання, державний виконавець Фещенко М.М. у межах своїх повноважень та у визначений законом спосіб проводила виконавчі дії, спрямовані на виконання рішення суду: здійснювався виклик боржника, направлялися запити з метою встановлення наявності у останнього майна та доходів, накладено арешт на все майно боржника, оголошено в розшук належний йому автомобіль, описано, арештовано та вилучено цей транспортний засіб (а.с. 175-177, 180-181, 186-188, 192-193, 166, 22-32 т. 1).

Лише після таких дій боржник виконав рішення суду, що підтверджується постановами про закінчення виконавчих проваджень від 21 грудня 2017 року (а.с.46-47 т.2).

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що дії державного виконавця є правомірними і боржнику не підлягають поверненню кошти, які сплачені ним на виконання рішення суду під час здійснення виконавчого провадження.

Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції, так як він є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, здійснений з додержанням норм процесуального права.

Доводи ОСОБА_1 щодо неправильного застосування судом норм Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними, оскільки зазначений Закон, як у редакції на час відкриття виконавчого провадження, так і у редакції на час його закінчення, не містив обов'язку державного виконавця закінчити або завершити виконавче провадження з тих підстав, що він не провів всі необхідні дії, спрямовані на виконання рішення суду, протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Даний Закон зобов'язував державного виконавця проводити виконавчі дії з виконання судового рішення до завершення (ч. 1 ст. 30 Закону у редакції від 12.06.2016, який втратив чинність 05.01.2017) та закінчення (ст. 39 Закону у редакції від 05.01.2017 із змінами) виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

Доказів на підтвердження порушення своїх прав чи свобод дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення скаржник суду не надав.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про встановлення порушення його прав і свобод під час виконавчого провадження ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 22.12.2017 спростовуються змістом цієї ухвали та правового значення для вирішення даної скарги не мають.

Постановлена судом першої інстанції ухвала є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 27 лютого 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений 04 травня 2018 року.