Справа № 357/253/17 Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/1906/18 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 47 26.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 квітня 2018 року апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 листопада 2006 року ОСОБА_3 перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу подружжям за спільні кошти набуто майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме, автомобіль марки «ВАЗ 2106», 1981 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_10, який зареєстрований за відповідачем, автомобіль марки «Smart city», 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з НОМЕР_7, який зареєстрований за позивачем та автомобіль марки «Audi Q7», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_4, який зареєстрований за відповідачем. Зазначала, що 30 листопада 2016 року відповідач без її згоди на підставі договору купівлі - продажу відчужив автомобіль НОМЕР_5, вартість якого становить 895 960 грн.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 27 листопада 2017 року, ОСОБА_3 просила виділити їй у власність автомобіль марки «ВАЗ 2106», 1981 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_6, вартістю 26 880 грн., відповідачу виділити у власність автомобіль марки «Smart city», 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_7, вартістю 126 460 грн. та стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію у сумі 497 770 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2018 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 лютого 2018 року про виправлення описки, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_8, автомобіль марки ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_6 та автомобіль НОМЕР_5.

Виділено у власність ОСОБА_3 автомобіль НОМЕР_9, вартістю 126 460 грн.

Виділено у власність ОСОБА_2 автомобіль марки ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_6, вартістю 26 880 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості автомобіля НОМЕР_5, що з урахуванням різниці часток від загальної вартості майна подружжя становить 398 190 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в сумі 6 510 грн. 50 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції визнав спільною сумісною власністю три автомобілі та виділив позивачу у власність автомобіль НОМЕР_9, а відповідачу - автомобіль ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_6, однак позивач таких вимог не заявляла, а тому вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог. Вказує, що висновок судової автотоварознавчої експертизи про визначення ринкової вартості транспортного засобу від 23 жовтня 2017 року не є належним доказом, оскільки не містить об'єктивних даних та не відповідає дійсності. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що автомобіль НОМЕР_10, є спільною сумісною власність подружжя, оскільки суд не звернув уваги на те, що даний автомобіль був придбаний відповідачем 07 червня 2006 року до укладення шлюбу з позивачем, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, а тому відповідач вважає, що даний автомобіль є його особистою приватною власністю. Також зазначає, що позивач не довела, що вона не надавала відповідачу згоду на відчуження автомобіля НОМЕР_5, не знала про його відчуження під час шлюбу з відповідачем, а також, що гроші від продажу вказаного автомобіля використані не в інтересах сім`ї.

При апеляційному розгляді справи представники відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_5 уточнили вимоги апеляційної скарги. Просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким визнати автомобіль НОМЕР_7, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виділивши його у власність ОСОБА_3, а в решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є необґрунтованим та не спростовують висновків суду про наявність підстав для часткового задоволення її позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 04 листопада 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2016 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року (справа № 182/7298/14-ц).

Судом першої інстанції встановлено, що за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за спільні кошти набули майно, а саме, автомобіль марки «Smart city», 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_7, який зареєстрований за позивачем та автомобіль марки «Audi Q7», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_12, який зареєстрований за відповідачем. Вказані обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються копіями свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (а.с.91,93).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що автомобіль НОМЕР_13, та автомобіль НОМЕР_5, є об'єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що автомобіль марки «ВАЗ 2106», 1981 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_6, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з таких підстав.

Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_21, 07 червня 2006 року ОСОБА_2 на підставі біржової угоди №050820 придбав автомобіль марки «ВАЗ 2106», 1981 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 та 05 грудня 2006 року він здійснив реєстрацію цього автомобіля в органах Державної автомобільної інспекції (а.с.92).

Оскільки шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений 04 листопада 2006 року, а автомобіль НОМЕР_14, придбаний ОСОБА_2 07 червня 2016 року на підставі біржової угоди №050820, то колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до положень до п.1 ч.1 ст. 57 СК України та ст. 60 СК України, цей автомобіль є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та не підлягає поділу між сторонами.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки біржова угода №050820 від 07 червня 2006 року (договір купівлі-продажу автомобіля) була зареєстрована ОСОБА_2 в органах Державної автомобільної інспекції 05 грудня 2006 року, то цей правочин вважається вчиненим саме 05 грудня 2006 року, тобто, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

З огляду на положення ч. 2 ст. 11, ст. 204 ЦК України, якщо договір укладений і не визнаний недійсним, то обумовлені ним правові наслідки мають юридичну силу.

Матеріали справи не містять доказів того, що біржова угода №050820 від 07 червня 2006 року (договір купівлі-продажу автомобіля) визнана судом недійсною, тому обумовлені нею правові наслідки мають юридичну силу.

Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є, зокрема, час набуття такого майна.

Тобто, для віднесення майна до особистої приватної власності визначальним є час його набуття (момент укладення договору), а не здійснення державної реєстрації факту такого набуття.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Разом з тим, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року (справа №6-162цс13).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що моментом укладення біржової угоди №050820 (договору купівлі-продажу автомобіля) є 07 червня 2006 року, оскільки саме тоді сторони цього правочину дійшли згоди щодо його істотних умов.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що біржова угода №050820 від 07 червня 2006 року (договір купівлі-продажу автомобіля) вважається вчиненою 05 грудня 2006 року, тобто, в день її реєстрації в органах Державної автомобільної інспекції 05 грудня 2006 року, є помилковим.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості автомобіля НОМЕР_5, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за спільні кошти придбали автомобіль НОМЕР_5, який зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2

30 листопада 2016 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідач ОСОБА_2на підставі договору купівлі-продажу відчужив автомобіль НОМЕР_5, що підтверджується листом начальника територіального сервісного центру 3244 МВС в Київській області (а.с.7).

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України.

Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із роз'ясненнями, наданими судам у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Указані обставини мають бути встановлені судом за результатами належної оцінки тих доказів, які надані сторонами, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення і суд має оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, яке було відчужено одним із подружжя за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, позивач належним чином не спростувала презумпцію, відповідно до якої при вчиненні правочину один із подружжя діє за згодою другого з подружжя (ч.2 ст. 65 СК України) та в інтересах сім'ї (ч.4 ст. 65 СК України) і не надала суду будь-яких доказів того, що таке відчуження здійснено відповідачем саме проти її волі і не в інтересах сім'ї, що є її процесуальними обов'язками відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України.

Також колегія суддів враховує, що договір купівлі-продажу від 30 листопада 2016 року, на підставі якого ОСОБА_2 відчужив автомобіль НОМЕР_5, позивачем не оскаржений та не визнаний судом недійсним.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля НОМЕР_5.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що поділу між сторонами підлягає лише автомобіль НОМЕР_13.

При апеляційному розгляді справи представники відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_5 уточнили вимоги апеляційної скарги та просили визнати автомобіль НОМЕР_7, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виділивши його у власність позивачу ОСОБА_3

Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи про визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу від 23 жовтня 2017 року №228 ринкова вартість автомобіля НОМЕР_7 на дату оцінки становить 126 460 грн. (а.с.67-69).

Вказаний висновок автотоварознавчої експертизи про визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу від 23 жовтня 2017 року складений на виконання ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2017 року судовим експертом ОСОБА_6, якого було попереджено про кримінальну відповідальність, що має кваліфікацію судового експерта з правом проведення автотоварознавчих експертиз, та виконаний з дотриманням вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Закону України «Про експертизу».

Наданий відповідачем звіт №191/01 про незалежну оцінку вартості автомобіля НОМЕР_7 від 17 січня 2018 року, що складений суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_7, не спростовує вказаний вище висновок судової автотоварознавчої експертизи про визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу від 23 жовтня 2017 року.

Відповідно до ч.2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Враховуючи, що автомобіль НОМЕР_7, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та, приймаючи до уваги, щопредставники відповідача не заперечують проти виділення його у власність позивачу, колегія суддів вважає за можливе виділити автомобіль НОМЕР_7, у власність ОСОБА_3, вартістю 126 460 грн.

Згідно із ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Оскільки частки подружжя у спільному сумісному майні подружжя є рівними, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля у розмірі 63 230 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню частково, визнавши автомобіль НОМЕР_7, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виділивши його у власність ОСОБА_3, вартістю 126 460 грн. та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини даного автомобіля у розмірі 63 230 грн.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати автомобіль НОМЕР_7, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виділивши його у власність ОСОБА_3, вартістю 126 460 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості ? частини автомобіля НОМЕР_7, у розмірі 63 230 (шістдесят три тисячі двісті тридцять) грн.

У решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді