Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 242/1703/15-ц

провадження № 61-4534св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Селидівського міського суду Донецької області у складі судді Пирогової Л. В. від 02 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Біляєвої О. М., Кішкіної І. В., Новікової Г. В., від 19 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про переведення прав та обов'язків співвласника-боржника.

Позовна заява мотивована тим, що заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2013 року, з ОСОБА_5 на його користь стягнуто борг за договором позики у сумі 124 тис. грн.

На день пред'явлення позову судове рішення не виконано, під час виконавчого провадження встановлено факт відсутності у боржника особистого майна, на яке може бути звернуто стягнення відповідно до вимог статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте на ім'я дружини боржника ОСОБА_6 зареєстровано житловий будинок АДРЕСА_1, який є спільною сумісною власністю подружжя.

З урахуванням зазначеного та заяви про зміну позовних вимог, ОСОБА_4 просив виділити ОСОБА_5 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі та звернути на неї стягнення.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 02 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись статтями 366, 371 ЦК України, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження розміру частки у спільній сумісній власності, що належить відповідачу, так як ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 липня 2015 року скасовано ухвалу Селидівського міського суду Запорізької області від 23 лютого 2015 року, якою задоволено подання відділу подання відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції про визначення частки майна боржника ОСОБА_5 у спільній сумісній власності подружжя і питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших правових підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не довів факту відсутності станом на день пред'явлення позову (07 травня 2015 року) у співвласника-боржника ОСОБА_5 іншого, крім спірного будинку, майна, на яке могло б бути звернено стягнення. Враховуючи, що співвласник будинку ОСОБА_6 заперечує проти виділу частки в натурі, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виділення ОСОБА_5 1/2 частки у спільній сумісній власності - житловому будинку АДРЕСА_1, в натурі та звернення на неї стягнення.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили йому у задоволенні позову, не врахували, що факт відсутності у ОСОБА_5 іншого майна, на яке могло б бути звернуто стягнення, підтверджується судовим рішеннями: ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року, ящо набрала законної сили, якою визначено частку боржника ОСОБА_5 у спірному будинку, та ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року, постановленою за результатами вирішення питання про забезпечення позовної заяви. Також вказував на те, що суди не врахували, що після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з відповідача на його користь суми боргу, але до відкриття виконавчого провадження з його виконання ОСОБА_5 продав нежитлове приміщення за адресою: бульвар Жовтневої Революції, 11 у м. Селидове, що належало йому особисто. Вказані дії відповідача свідчать про його ухилення від виконання рішення суду.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_5 вказував на те, що судовими рішеннями, на які посилається позивач, не встановлено факту відсутності у нього іншого майна, на яке могло б бути звернуто стягнення на час вирішення спору, тобто у 2015-2016 роках. Вказаними судовими рішеннями встановлювались обставини щодо відсутності у нього майна на час відкриття виконавчого провадження (грудень 2013 року), а не на час пред'явлення даного позову.

При цьому зазначав, що 11 грудня 2013 року він звернувся до відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції та повідомив, що він має стабільний і достатній дохід у вигляді заробітної плати та запропонував робити відрахування із заробітної плати. 26 жовтня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника та згідно з цією постановою та заявою стягувача здійснюються відрахування з його заробітної плати на користь позивача.

Також зазначав, що доводи позивача про те, що ним відчужене належне йому на праві власності нежитлове приміщення, не спростовують висновків суду щодо недоведеності факту відсутності у відповідача іншого майна, що є обов'язковою умовою для застосування статті 366 ЦК України.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2013 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 124 тис. грн.

Згідно з постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції Литвиненко Ю. В. від 04 грудня 2013 року, на підставі виконавчого листа № 2/242/1204/13, виданого 27 листопада 2013 року Селидівським міським судом Донецької області, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 124 тис. грн, відкрито виконавче провадження.

Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру речових прав власності на нерухоме майно від 12 грудня 2013 року, виданою реєстраційною службою Селидівського міського управління юстиції Донецької області, у реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо належності боржникові ОСОБА_5 об'єктів нерухомості на праві власності.

Відповідно до довідки УДА ЦНППВАЗ м. Красноармійська від 01 квітня 2014 року за ОСОБА_5 автотранспорт и мототранспорт не зареєстрований.

Згідно з актами, складеними державним виконавцем від 25 та 31 березня 2014 року, за адресою: вул. Зарічна, 44 у м. Селидове Донецької області, перевірити майновий стан боржника не є можливим, у зв'язку з неможливість державного виконавця потрапити до жилого приміщення боржника.

Також установлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з договором купівлі-продажу від 20 вересня 1999 року ОСОБА_6 належить будинок АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 на підставі статей 366, 371 ЦК України просив виділити ОСОБА_5 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі та звернути на неї стягнення з метою стягнення з ОСОБА_5 боргу, визначеного рішенням суду.

Згідно з частиною п'ятою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно.

Відповідно до частини шостої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Установлено, що ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2016 року, задоволено подання відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції про визначення частки майна боржника ОСОБА_5 у спільній сумісній власності та визначено, що ОСОБА_5 як одному із подружжя належить на праві власності 1/2 частки будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

Частиною другою статті 366 ЦК України передбачено, що у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Разом із тим для реалізації кредитором такої вимоги підлягають з'ясуванню усі обставини, передбачені статтею 366 ЦК України (недостатність у боржника іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, можливість чи неможливість виділу в натурі частки із спільного майна в натурі без повної втрати і зміни її цільового призначення, тощо).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218 провести поділ домоволодіння № 44 по вул. Зарічній у м. Селидове Донецької області з організацією окремих квартир, які відповідають вимогам державних будівельних норм, можливо. Експертом запропоновані варіанти розподілу вказаного житлового будинку на дві окремі квартири.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не врахували, що виділ в натурі частки боржника ОСОБА_5 із спільного майна в натурі без повної втрати і зміни її цільового призначення можливий, що підтверджується вказаним висновком судової будівельно-технічної експертизи.

Заперечуючи проти звернення стягнення на належну йому 1/2 частини будинку, ОСОБА_5 не зазначив, яке у нього є інше майно для погашення боргу у розмірі 124 тис. грн та пропонував звернути стягнення на заробітну плату. Однак, стягнення на заробітну плату боржника звертається у разі стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати (стаття 68 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Суди безпідставно поклали на позивача тягар доказування достатності чи недостатності у відповідача майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Також суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки наданим позивачем доказам про те, що за ОСОБА_5 нерухоме або рухоме майно станом на 12 грудня 2013 року та 01 квітня 2014 року не зареєстровано та станом на 25 та 31 березня 2014 року перевірити майновий стан боржника неможливо.

Посилаючись на те, що акти від 25 березня 2014 року та 31 березня 2014 року достовірно не підтверджують відсутність у боржника будь-якого майна, на яке могло б бути звернено стягнення з метою виконання судового рішення, суд не врахував, що відсутність у боржника іншого майна підтверджено під час здійснення державним виконавцем виконавчих дій, у зв'язку з чим державний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_5 у спільній сумісній власності подружжя, а саме - будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід'ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов'язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним стосовно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід'ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»).

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом із тим, відмова у задоволенні даного позову перешкоджає законному способу виконання судового рішення, що набрало законної сили, отже, порушує право позивача на судовий захист.

Суди не врахували вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили та не перевірили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виділення ОСОБА_5 1/2 частки у спільній сумісній власності - житловому будинку АДРЕСА_1 в натурі та звернення на неї стягнення.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 02 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк