МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
______________________________________________________________________
Провадження №2/521/540/18
УХВАЛА

12 березня 2018 року м.Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

судді Маркарової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Іськової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Малиновського районного суду м.Одеси перебуває вищевказаний позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права.

Поряд із тим, в судові засідання, призначені на 16.01.2018 року о 10 год. 00 хв. та 12.03.2018 року о 10 год. 15 хв. позивач повторно не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений судом належним чином.

Так, належне повідомлення позивача про розгляд справи підтверджується поштовими повідомленнями №485, №823, які повернуті на адресу суду із зазначенням «за закінченням терміну зберігання».

При цьому, поштова кореспонденція, яка направляється від суду має відповідну позначку, та передбачає відповідальне ставлення особи до неї, як і до свого обовязку за повідомленням листоноші звернутися до поштового відділення за отриманням кореспонденції.

Так, судом вжиті всі можливі заходи для вручення повістки суду, позивач вважається належно повідомленим відповідно ст.ст. 130, 131 ЦПК України.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача (заявника), якщо від нього не надійшла заява про розгляду справи за його відсутності, суд ухвалою залишає позовну заяву без розгляду.

При вирішенні питання про залишення позовної заяви без розгляду суд не бере до уваги поважність причини повторної неявки в судове засідання позивача у справі.

Такі вимоги процесуального закону узгоджуються із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001.

У вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Оскільки ОСОБА_2, будучи належно повідомленим про розгляд справи, в судове засідання повторно не зявився та заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав, з урахуванням розумних строків розгляду справи, позовна заява підлягає залишенню без розгляду в порядку п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, що не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду на загальних підставах, визначених процесуальним законом.

Керуючись ст. 44, п.3 ч.1 ст. 257, ст. 353 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування залишити без розгляду.

Розяснити позивачу, що залишення позовної заяви без розгляду не перешкоджає йому у повторному зверненні із заявою до суду.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки визначені ст.ст. 352, 354 ЦПК України.

Суддя С.В. Маркарова