Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 314/3266/17-ц Головуючий у 1 інстанції Кіяшко В.О.
Номер провадження 22-ц/778/603/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2017 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту належності до громадянства України, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про встановлення факту належності до громадянства України.

Ухвалою судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі вимог ч. 4 ст. 256 ЦПК України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою судді, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу судді скасувати і направити справу до Вільнянського районного суду Запорізької області на новий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту, суд першої інстанції, посилаючись на вимоги ч. 4 ст. 256 ЦПК України, виходив з того, що заявник в заяві просить встановити факт, що він є громадянином України, однак відповідно до Закону України «Про громадянство України» встановлений певний порядок щодо факту, який заявник просить встановити, тому існує спір про право.

Однак з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла до 15 грудня 2017 року),суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документів, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; ) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою в якій просив підтвердити в судовому порядку юридичний факт того, що вироком апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2002 року підтверджується його місце проживання на території України до його арешту - 14 серпня 2000 року та підтвердити в судовому порядку юридичний факт того, що саме за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2002 року заявник являється громадянином України.

З доданих до заяви документів вбачається, що ОСОБА_3 звертався до Вільнянського РС УДМС України в Запорізькій області з приводу видачі паспорта замість втраченого. Перевіркою встановлено особу заявника, проте належність до громадянства України не встановлена.

Відповідно до ксерокопії вироку Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2002 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз'яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути, зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України "Про громадянство України" і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У заяві фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено причини неможливості одержання документів, що посвідчують цей факт, і до заяви додається довідка про неможливість відновлення втрачених документів (ч. 2 ст. 258 ЦПК України).

Згідно з пп. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Таким чином, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним вище Законом України, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Суд першої інстанції в повній мірі не дослідив матеріали справи та не врахував, що ОСОБА_3 просив підтвердити в судовому порядку юридичний факт того, що саме за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2002 року останній являється громадянином України, тому передчасно дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених ч. 4 ст. 256 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам процесуального законодавства, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу судді Вільянського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2017 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 травня.

Головуючий

Судді: