АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3138/18 Справа № 204/5269/17 Головуючий у 1 й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Лаченкова О.В.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИЛА:
В серпні 2017 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - задоволено повністю.
Поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на звернення до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.
Скасовано наказ (розпорядження) Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» № НОК-451/ОС від 10.05.2017 року про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 та його звільнення з 03.05.2017 року.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді помічника начальника служби структурного підрозділу служби локомотивного господарства Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 03.05.2017 року по 30.01.2018 року у розмірі 96418 грн. 35 коп.
В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2018 року у справі №204/5269/17 і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права.

В відзиві представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2018 року просить відмовити ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» у задоволенні апеляційної скарги по справі №204/5269/17 у повному обсязі, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2018 року по справі №204/5269/17 залишити без змін, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

В відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2018 року просить змінити рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2018 року у мотивувальній частині, де суд застосовує стару редакцію частини 3 статті 119 КзпП України (2015 року) на нову редакцію частини 3 статті 119 КЗпП України (2016 року) та у задоволенні інших апеляційних вимог відповідача відмовити, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв`язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Таким чином, апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.2 ст.369 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Наказу № НОК-760/ОС від 21 вересня 2015 року «По особовому складу» - ОСОБА_1 був прийнятий на посаду помічника начальника служби структурного підрозділу служби локомотивного господарства Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 24.09.2015 року.
28 квітня 2017 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством Оборони України в особі: військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу. Вказаний Контракт укладений на 3 роки, а згідно п. 8 Контракту, Контракт укладено під час дії особливого періоду (а.с.11-12).
Наказом № НОК-451/ОС від 10 травня 2017 року про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 , він був звільнений з посади помічника начальника служби структурного підрозділу служби локомотивного господарства Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 03.05.2017 року, на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (призов на військову службу).
Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесені зміни до чинних законодавчих актів України, у тому числі КЗпП України, КУпАП, ПК України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» тощо.
Пунктом 2 Прикінцевих положень указаного ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» поширено дію частин 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції цього Закону) на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Отже, для вирішення питання про наявність у позивача права на гарантії, передбачені вказаною нормою трудового законодавства, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII встановлено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.
Статтею 3 ЗУ «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Статтею 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема встановлено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ i організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час i частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Із змісту приведених визначень вбачається, що вони дають чітке поняття початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.
За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.
Крім того, мають бути враховані рішення Ради національної безпеки і оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зокрема, Рада національної безпеки, згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» від 05 березня 1998 року № 183/98-ВР (далі Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України а також, у відповідності до ст. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зазначені рішення згідно зі ст. 10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.
ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Ст. 1 цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Ст. 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Статтею 19 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених ст. 20 цього Закону, якою встановлено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби. Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.
З матеріалів справи вбачається, що трудовий договір з позивачем припинено на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.
28 квітня 2017 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством Оборони України в особі: військового комісара Дніпропетровського обласного військового комісаріату Біліченко О.В. Контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу.
Згідно п. 8 Контракту, Контракт укладено під час дії особливого періоду.
Таким чином ОСОБА_1 до теперішнього часу проходить службу в лавах Збройних Силах України за контрактом, строк дії якого ще не сплив, оскільки рішення про закінчення особливого періоду, який був оголошений в Україні з 18 березня 2014 року, Президентом України не ухвалювалось.
За наявності особливого періоду та кризової ситуації ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
Рішень про демобілізацію усіх призваних на службу військовослужбовців, в тому числі тих, які проходять таку службу за контрактом, та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Згідно з ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
В силу абз. 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з абз. 1 п. 8 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів.
Таким чином, обчислення середньої заробітної плати судом повинно здійснюватися відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати.
Виходячи з вищенаведеного, попередніми відпрацьованими місяцями роботи позивача є березень-квітень 2017 року, його зарплатня за які склала 20916,26 грн. (за 41 робочий день). Таким чином, середньоденна зарплатня позивача складає 510,15 грн. Відповідно до довідки відповідача від 02.10.2017 року за № 866.
Період затримки повного розрахунку з 03.05.2017 року (дата звільнення) по 30.01.2018 року (дата ухвалення рішення про поновлення на роботі) складає 189 днів.
Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за весь час вимушеного прогулу за період з 03.05.2017 року (дата звільнення) по 30.01.2018 року (дата ухвалення рішення про поновлення на роботі) складає 96418 грн. 35 коп., яка вирахувана наступним чином: 510 грн. 15 коп. (середньоденна заробітна плата) х 189 (кількість робочих днів вимушеного прогулу) = 96418 грн. 35 коп.
Задовольняючи позовні вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 був звільнений Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» незаконно.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що судом першої інстанції застосовано зміст частини 3 ст.119 КзпП в редакціях Законів України від 20.05.2014 року № 1275-YІ, 24.12.2015 №911-YІІІ, яка на думку апелянта не має жодного відношення до цієї справи та спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_1 був звільнений наказом від 10.05.2017 №НОК/451/ОС тобто тоді, коли частина 3 ст.119 КзпП України діяла в редакції Закону України від 06.12.2016 року №1769- YІІІ, при цьому зазначає текст ч.3 ст. 119 КзпП України (а.с. 143) у редакції станом на сьогоднішній день, оцінюються колегією суддів критично, оскільки судом першої інстанції вірно застосовано норми ч.3 ст.119 КзпП України, крім того слід зазначити, що редакція від 24.12.2015 №911-YІІІ та від 06.12.2016 року №1769- YІІІ ч.3 ст.119 КзпП України є тотожними.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що судом першої інстанції помилково застосовано абзац 2 ч.1 ст.20 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в частині можливості віднесення позивача до категорії осіб рядового складу, з якими можливо укласти Контракт про проходження військової служби на особливий період, колегія суддів вважає помилковими, оскільки у ст. 119 КзпП України не моє переліку осіб з якими можливо укласти контракт про проходження військової служби на особливий період.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374 , 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 10 травня 2018 року.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича