Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 711/7644/16-ц

провадження № 61-5129 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Хопти С. Ф.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі - кредитна спілка «Скарбничка»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - закрите акціонерне товариство «Черкаський агротепличний комбінат»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у складі судді Шиповича В. В. від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів:

Пономаренка В. В., Гончар Н. І., Ювшина В. І., від 4 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року кредитна спілка «Скарбничка» (далі - КС «Скарбничка») звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - закрите акціонерне товариство «Черкаський агротепличний комбінат» (далі - ПАТ «Черкаський агротепличний комбінат»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16 вересня 2009 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір кредиту, відповідно до умов якого останній отримав в кредит грошові кошти у сумі 170 тис. грн зі сплатою 0,% за кожен день користування коштами із строком їх повернення до 16 вересня 2011 року.

Зазначений правочин був забезпечений договорами поруки, укладеними

16 вересня 2009 року та 16 вересня 2011 року між кредитною спілкою та ЗАТ «Черкаський агротепличний комбінат» і ОСОБА_5 відповідно.

Оскільки позичальник своїх зобов'язань за договором кредиту не виконує, на вимоги спілки погасити заборгованість за кредитним договором позичальник та поручителі не реагують, позивач, з урахуванням уточнень, просив солідарно стягнути із відповідачів кредитну заборгованість, а саме: проценти за користування кредитом за період із 18 серпня 2012 року по

18 січня 2016 року у розмірі 1 105 279 грн 45 коп. та пеню в сумі

269 275 грн 81 коп. за період із 24 жовтня 2015 року по 18 січня 2016 року.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати недійсним договір кредиту від

16 вересня 2009 року, укладений між ним та КС «Скарбничка».

Позовна заява мотивована тим, що спірний правочин є фіктивним, оскільки грошові кошти у сумі 170 тис. грн отримав не він, а ОСОБА_5 з метою забезпечення діяльності ЗАТ «Черкаський агротепличний комбінат». При укладенні цього договору спілка не надала йому повної інформації про сукупну вартість кредиту. Крім того, він не є членом КС «Скарбничка», а тому позивач відповідно до Закону України «Про кредитні спілки» не мав взагалі права укладати із ним договір кредиту.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 червня

2016 року у задоволенні позову КС «Скарбничка» відмовлено. Позов

ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір кредиту від

16 вересня 2009 року, укладений між КС «Скарбничка» та ОСОБА_4 Застосовано наслідки недійсності вказаного договору кредиту, шляхом стягнення із ОСОБА_4 на користь КС «Скарбничка» грошових коштів у розмірі 115 660 грн 27 коп., одержаних на виконання недійсного правочину. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_4 не подавав заяви про вступ до КС «Скарбничка», а кредитна спілка в силу закону не може надавати кредити фізичним особам, які не є її членами, наявні підстави для визнання його недійсним із застосуванням реституції.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 4 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_4 не довів, що він не отримував за оспорюваним договором грошові кошти. Підписуючи договір кредиту та видатковий касовий ордер про отримання готівки, позичальник повинен був розуміти правові наслідки своїх дій.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення в частині застосування реституції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково застосували положення статті 1057-1 ЦК України, яка набрала чинності 4 листопада

2012 року, тоді як кредитний договір був укладений 16 вересня 2009 року, а відповідно до частини першої статі 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Вказує, що наслідки недійсності правочину застосовані судами за відсутності належної заяви учасників правовідносин. Кредитні кошти він не отримував.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційноїінстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

1 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальнихдій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині застосування судами наслідків недійсного правочину, тому відповідно до положень частини

першої статті 400 ЦПКзаконність ухвалених в іншій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Реституція - поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах. Інститут реституції застосовується у цивільному праві щодо недійсних угод.

Відповідно до частини першої 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України 2004 року (пункт

7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Застосовуючи наслідки недійсності оспорюваного правочину та стягуючи з позичальника суму кредиту, суди попередніх інстанцій. правильно застосувавши положення статей 203, 215, 216 ЦК України, оцінивши належним чином подані сторонами докази (стаття 212 ЦПК України

2004 року), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходили із доведеності факту отримання ОСОБА_4 від КС «Скарбничка» грошових коштів у розмірі 170 тис. грн на виконання договору кредиту від 16 вересня 2009 року, визнаного недійсним у зв'язку з тим, що він не був членом спілки.

Колегія погоджується з такими висновками судів.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що він не отримував кредитних коштів, спростовуються матеріалами справи, оскільки останній підписав спірний договір та додатки до нього (а. с. 4-8 т. 1), що визнав і в судах попередніх інстанцій. Також факт отримання коштів підтверджується підписаним ним видатковим касовим ордером від 16 вересня 2009 року

(а. с. 145 т. 1).

Не заслуговують на увагу й посилання заявника в касаційній скарзі на те, що наслідки недійсності правочину застосовані судами за відсутності належної заяви учасників правовідносин, оскільки КС «Скарбничка» у суді першої інстанції заявила про необхідність застосування реституції.

Крім того, за змістом статті 216 ЦК України суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги про помилкове застосування судами статті 1057-1 ЦК України на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до оцінки доказів, однак відповідно до

статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин, встановивши характер правовідносин та правильно застосувавши норми матеріального права, суди, із урахуванням встановлених обставин справи, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з позичальника на користь кредитної спілки отриманих коштів на виконання недійсного правочину.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси

від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області

від 4 серпня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк