Справа №488/4982/14-ц 10.05.2018
Провадження №22-ц/784/518/18
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Миколаїв

справа № 488/4982/14-ц

Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лептугою С.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до

Миколаївської міської ради, ОСОБА_2,

ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними договору купівлі-продажу та державного акту про право власності на земельну ділянку, а також повернення землі

за апеляційною скаргою

представника відповідачки ОСОБА_3

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 28 листопада 2017 року суддею Лазаревою Г.М. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного тексту судового рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі -Миколаївська ОДА) та ДП «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання незаконними та часткове скасування рішень Миколаївської міськради, визнання недійсними договору купівлі-продажу, державного акту на право власності на землю та повернення земельної ділянки.

Позивач зазначав, що 17 грудня 2009 року пунктом 44 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 42/65 ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1 000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1, з присвоєнням окремої адреси. Пунктами 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 На підставі вищевказаних рішень ОСОБА_2 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 02 вересня 2010 року. 14 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_3, за яким ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку та 22 грудня 2010 року отримала державний акт серії НОМЕР_2.

Посилаючись на численні порушення вимог земельного законодавства при передачі у власність фізичній особі земельної ділянки лісогосподарського призначення державної форми власності та уточнивши позовні вимоги (а.с. 89-90 том 1, а.с. 42 - 43 том 2), прокурор просив поновити строк позовної давності, визнати незаконними та скасувати рішення органу місцевого самоврядування у вказаній вище частині, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2010 року; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, витребувати земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_3 та повернути її у власність держави в особі Миколаївської ОДА з подальшою передачею у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство».

Представник Миколаївської ОДА позовні вимоги підтримав.

ДП "Миколаївське лісове господарство" у судове засідання свого представника не направило, подало заяву про розгляд справи у відсутності представника, позовні вимоги підтримало.

Представник Миколаївської міськради в судове засідання не з'явився, подав заяву про визнання позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в суд не з'явився, своєї думки щодо позову не висловив.

Представник відповідача ОСОБА_3 просив у позові відмовити, посилаючись на недоведеність належності земельної ділянки до земель державної форми власності лісогосподарського призначення, та її перебування у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», а також набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку. Заявлено про застосування позовної давності.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2017 року позов задоволено. Поновлено строк позовної давності. Визнано незаконним та скасовано пункт 44 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 42/65 від 17 грудня 2009 року, пункти 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25 червня 2010 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_3 від 14 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт серії НОМЕР_1 від 02 вересня 2010 р., зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 25. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1000 кв.м. з кадастровим номером НОМЕР_4 вартістю 137 580 грн. по АДРЕСА_1 та передано у власність держави в особі Миколаївської ОДА з подальшою передачею у постійне користування ДП "Миколаївське лісове господарство". Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт зазначав, що рішення міськради щодо надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки прав позивачів не порушує; рішення про передачу землі у власність, як ненормативний акт, вичерпало свою дію; докази віднесення спірної ділянки до земель державної власності відсутні; висновки суду щодо необхідності проведення державної експертизи землевпорядної документації - безпідставні; судом розглянуті вимоги, які підлягають розгляду за правилами іншого судочинства; судом не враховані умови витребування майна від добросовісного набувача, практика Європейського суду з прав людини щодо захисту права власності, а також невірно застосовані норми щодо позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор посилався на помилковість тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права та безпідставність тверджень про незаконність та необгрунтованість судового рішення.

В судове засідання апеляційного суду представники ДП «Миколаївське лісове господарство», Миколаївської міськради та ОСОБА_2 не з'явились. При час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Справу розглянуто у відсутності зазначених осіб.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Миколаївської міськради № 42/65 від 17 грудня 2009 року (пункт 44 розділу 1) ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 Замовника зобов'язано протягом року надати до управління земельних ресурсів погоджені проекти землеустрою та висновки державної землевпорядної експертизи (а.с. 24).

Рішенням Миколаївської міськради № 47/51 від 25 червня 2010 року (пункти 8, 8.2 розділу 4) затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд з присвоєнням адреси - АДРЕСА_1 (а.с. 25).

2 вересня 2010 року ОСОБА_2 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 з кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_4.

14 жовтня 2010 року між ОСОБА_2, як продавцем, від імені якого діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_3, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки (а.с.86 том 1).

22 грудня 2010 року ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_2, який зареєстровано у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 90 (а.с. 33).

Порушеннями законодавства при передачі права власності на землю прокурор зазначав: незаконність передачі земель державного лісового фонду органом місцевого самоврядування поза межами його повноважень; без вилучення та припинення права постійного користування землею лісового фонду, яке належало державному підприємству; без зміни цільового призначення земельної ділянки; без погодження з органом виконавчої влади з питань лісового господарства; без проведення експертизи та всупереч розпорядженню Кабінету Міністрів № 318-р від 11 лютого 2010 року.

Згідно з частиною 2 статті 3 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі- ЗК) земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються цим кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Всі землі за формою власності поділяються на земельні ділянки, що перебувають у власності держави (в особі органів державної влади), у комунальній власності (в особі органів місцевого самоврядування) та у приватній власності (громадян та юридичних осіб).

За статтею 7 Лісового кодексу (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ЛК) ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності.

Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону ( стаття 8 ЛК та статті 84 ЗК).

У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності (стаття 9 ЛК).

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом (стаття 11ЛК).

Порядок розмежування земель державної та комунальної власності був визначений Законом «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІV від 5 лютого 2004 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Відповідно до статті 19 ЗК землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Згідно з частинами 1, 2 та 4 статті 20 ЗК віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК ; частина 1 статті 17 ЛК ).

За змістом статті 31 ЛК та статті 21 Закону від 9 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського та обласного значення, та припинення права користування ними.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що землі лісогосподарського призначення, в тому числі й нелісові землі, які надані державним лісогосподарським підприємствам для потреб лісового господарства, перебувають у державній власності (незалежно від місця розташування цієї землі) до здійснення організаційно-правових заходів щодо розподілу цих земель на землі територіальних громад ( комунальна власність) і землі держави (державна власність). До проведення такого розмежування та передачі землі у комунальну власність розпорядження лісогосподарськими землями здійснюють державні адміністрації.

Відповідно до п. 5 розділу VIII "Прикінцевих положень" ЛК до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-212цс14.

З матеріалів справи вбачається, що згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією ґрунтів у Миколаївській області» державному лісовому фонду під заліснення і ведення лісового господарства було передано 17 789,8 гектарів земельних угідь у Миколаївській області за рахунок земель, вилучених у колгоспів та радгоспів, в тому числі 4161,1 га лісів та лісонасаджень (а.с.103-104 том 1). Лісовий масив, до складу якого входить спірна ділянка, був переданий до лісфонду з земель радгоспу ім.Карла Маркса (а.с.105 том 1).

Спірна земельна ділянка розташована у кварталі 43 урочища «Жовтневе» Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство» на території земель лісового фонду, що підтверджено матеріалами проекту землеустрою, складеними у травні 2010 року (а.с.169, 170 том1), накладкою абрису кварталу №43 на публічно кадастрову карту України (а.с.27 том 1, а.с.188 том 2), викопіюванням з чергового кадастрового плану Управління Держкомзему (а.с.30 том 1) та повідомленням №299 від 4 вересня 2014 року та №307 від 14 червня 2016 року ВО «Укрдержліспроект» (а.с. 184,187 том 2), фрагментом кадастрової карти України станом на 2007-2012 роки ( а.с.185 том 2).

Лісогосподарське призначення земельного масиву, до складу якого входить спірна ділянка, а також державна форма власності та права ДП «Миколаївське лісове господарство» як землекористувача підтверджено також повідомленням Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства (а.с.28 том 1), та листом ДП «Миколаївське лісове господарство за №540 від 12 вересня 2014 року (а.с.29 том 1),

Факт розташування спірної ділянки в кварталі 43 урочища «Жовтневе» та перебування у користуванні державного лісогосподарського підприємства підтверджується і Проектом організації та розвитку лісового господарства «Миколаївліс» (перейменованого у ДП «Миколаївське лісове господарство»), який містить таксаційний опис, поквартальні суми площ та загальних запасів насаджень Миколаївського лісництва, які розподіляється за кварталами та виділами (а.с. 107-112).

Відомості, надані Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міськради, Управління земельних ресурсів щодо розташування ділянки в межах міста або в зоні садибної забудови (а.с.97 том 1), районного управління Держземагенства (а.с.58, 94 том 1), управління містобудування та архітектури Миколаївській області (а.с.96 том 1), виконкому Миколаївської міськради (а.с.99 том 1) статусу земельної ділянки, який визначається законом, відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 (а.с. 105 том 1) не змінюють.

Генеральний план розвитку міста Миколаєва (1986 рік), який містить відомості про те, що спірна ділянка не відноситься до категорії «земель лісів місті» (а.с.97 том 1) також не визначає дійсний статус земельної ділянки як за формою власності, так і за цільовим призначенням. До того ж до земель лісогосподарського призначення входять не тільки землі лісів, а й нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК).

Відомостей станом на 2009 рік про розподіл земель державної власності на території міста Миколаєва на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі меж земельних ділянок державної та комунальної власності, матеріали справи не містять.

Посилання апелянта на відсутність у лісогосподарського підприємства державного акту або свідоцтва про право власності на земельну ділянку не свідчить про відсутність такого права, оскільки за положеннями ЛК України, як зазначено вище, такими документами можуть бути планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що станом на 2009 рік земельна ділянка площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 у складі земель кварталу 43 урочища «Жовтневе» мала статус земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство».

Розпорядження спірною ділянкою з таким статусом віднесено до повноважень державної адміністрації (стаття 31 ЛК та стаття 21 Закону «Про місцеві державні адміністрації»).

Таким чином, висновок суду про те, що Миколаївська міська рада, приймаючи рішення № 42/65 від 14 грудня 2009 року та № 47/51 від 25 червня 2010 року в оскаржуваній частині, діяла поза межами своїх повноважень, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З обставин справи вбачаються й інші порушення вимог земельного та лісового законодавства, на які посилався прокурор, а саме передача землі у власність фізичній особі для нелісогосподарських потреб без вилучення та припинення права користування попереднього землекористувача та без зміни цільового призначення.

Так, правомірність набуття прав власника або землекористувача залежить від наявності або відсутності таких прав у інших осіб, а тому передачі земельної ділянки у власність або користування іншій особі має передувати вилучення її у попереднього власника або землекористувача у встановленому законом порядку.

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК, за правилами якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті (частина 6).

Відповідно до правил частин 2 та 4 статті 20 ЗК зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

За приписами частини 3 статті 57 ЛК зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 21 ЗК порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, яка перебувала у державній власності та мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача - ДП «Миколаївське лісове господарство» у встановленому порядку (статті 149-151 ЗК) повноважним органом не вилучалась та зміна цільового призначення не здійснювалась.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що висновки про погодження проектів землеустрою по земельній ділянці АДРЕСА_1 ДП «Миколаївське лісове господарство» та Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства не надавали (а.с. 28,29 том 1).

Судом також встановлено, що оскаржувані дії вчинені під час дії розпорядження Кабінету Міністрів України №610-р від 10 квітня 2008 року «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», яким органи Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему зобов'язані зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду зі зміною цільового призначення» (а.с. 203 том 2).

Державна експертиза землевпорядної документації на спірній ділянці не проводилась (а.с. 32 том 1), що є порушенням вимог абзацу 7 статті 9 Закону «Про державну експертизу землевпорядної документації» та суперечить змісту пункту 3.3 Рішення Миколаївської міськради №4 2/65 від 17 грудня 2009 року (а.с. 24 том 1).

Таким чином, встановивши, що рішення Миколаївської міської ради № 42/65 від 17 грудня 2009 року та № 47/51 від 25 червня 2010 року (в оскаржуваній частині) прийняті міськрадою всупереч діючому законодавству та з перевищенням повноважень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про їх незаконність.

Колегія суддів не може погодитись з твердженням апелянта про те, що рішення міськради від 25 червня 2010 року є актом одноразового застосування та вичерпало свою дію фактом його виконання, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Висновки Конституційного Суду України у рішенні від 16 квітня 2009 року (№7рп/2009), на які посилається апелянт, стосуються можливості скасування ненормативних правових актів органу місцевого самоврядування самим цим органом.

У даній справі оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних правовідносин стали підставою виникнення у фізичної особи цивільних прав з їх подальшою реалізацією за цивільно-правовими угодами. Такий спосіб захисту порушених прав не суперечить закону та відповідає приписам статті 16 ЦК (правовий висновок Верховного Суду України за наслідками розгляду 16 грудня 2015 року справи №6-2510цс15).

Незаконність рішень органу місцевого самоврядування щодо передачі спірної ділянки у власність ОСОБА_2 тягне недійсність і державного акту про право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 02 вересня 2010 року, виданого йому на підставі цих рішень. Така вимога не суперечить способам захисту порушених прав відповідно до статті 16 ЦК.

Установивши, що спірна земельна ділянка, маючи статус землі державної власності лісогосподарського призначення, вибула з володіння власника (держави) поза його волею, а відповідачем набута незаконно, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для витребування земельної ділянки у останнього набувача за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2010 року - ОСОБА_3 відповідно до статей 153 ЗК та пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК.

За диспозицією пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК вибуття майна з володіння власника позо його волі, є достатньою підставою для його витребування незалежно від добросовісності набуття з поверненням у державну власність та користування державного підприємства.

Отже, висновки суду в частині вимог про витребування спірної ділянки з володіння ОСОБА_3 відповідає обставинами справи та вимогам закону.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апелянта щодо незаконного втручання держави у право власності особи всупереч міжнародних норм.

З цього приводу Верховний суд України висловив правову позицію у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2510цс15), яка є обов'язковою для застосування у відповідних правовідносинах та полягає в наступному.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (поряд з іншими справи «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу.

Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Так, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Тому правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Прийняття таких рішень позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У данній справі «суспільним», «публічним» інтересом є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності за рішенням органу, який не мав відповідних повноважень, та всупереч встановленому законом порядку, що порушило право власності українського народу та інтереси суспільства, дії держави, в інтересах якої і заявлено позов, відповідають критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обгрунтованої компенсації.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 набула права власності на спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2010 року, укладеного з ОСОБА_2 Витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_3 здісйнено на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, яка не була стороною цього правочину. При цьому питання про компенсацію ОСОБА_3 не порушувала.

Тому той факт, що суд не вирішив питання про надання ОСОБА_3 компенсації у зв'язку з витребуванням земельної ділянки, не свідчить про порушення принципу «пропорційності» при задоволенні позову прокурора, оскільки вона не позбавлена можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16.

Непереконливими є й доводи апеляційної скарги щодо невідповідності судового рішення практиці Європейського суду з прав людини, запровадженої рішенням від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівська». В цьому рішенні Судом наголошено на одному з обов'язкових критеріїв правомірності втручання у право мирного володіння майном - його «пропорційності», «справедливій рівновазі» між суспільними та приватними інтересами, пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. При цьому обставини цієї справи та справи, що розглядається істотно різняться. Тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи не можуть бути тотожними, у зв'язку з чим висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника не може бути безумовним прецедентом при розгляді цієї справи.

За таких обставин колегія суддів не вбачає порушень судом правил статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Разом з тим, дійшовши висновку про незаконність передачі права власності на спірну ділянку ОСОБА_2, суд витребував це майно у останнього власника - ОСОБА_3 за правилами статті 388 ЦК та одночасно визнав недійсним укладений між ними договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2010 року.

При цьому суд не звернув належної уваги на те, що вимога про визнання правочину недійсним з застосуванням наслідків недійсності (нікчемності) угоди (статті 215, 216 ЦК) та вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 388 ЦК) не застосовуються одночасно та є самостійними вимогами. Способи захисту, передбачені цими нормами, залежать від того, права якого суб'єкта порушені та чи є він стороною правочину.

Способом захисту порушених прав власника майна, який не є стороною недійсного договору, є застосування механізму, передбаченого статтею 388 ЦК (пункт 10 постанови Пленуму ВСУ №9 від 6 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 14 жовтня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з укладенням по справі нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, закріпленим частиною 1 статті 261 ЦК, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статті 256, 261 ЦК позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, права якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачами заявлено про застосування позовної давності в суді першої інстанції (а.с. 51 том 1).

Обгрунтовуючи дотримання строку позовної давності при зверненні до суду у жовтні 2014 року, прокурор та представник позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації посилались на те, що про факт порушення права державної власності розпоряднику цієї власності - Миколаївській обласній державній адміністрації стало відомо лише у жовтні 2014 року після отримання копії позовної заяви прокурора.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що факти незаконної передачі земельних ділянок в урочищі «Жовтневе» стали відомі лише в ході прокурорської перевірки, проведеної на підставі завдання прокуратури м. Миколаєва у період липня-серпня 2014 року.

Ці доводи підтверджені наданими апеляційному суду копією постанови про проведення перевірки від 29 липня 2014 року (а.с. 182-183 том 2) та витягом з реєстру досудових розслідувань про порушення кримінальних справ (а.с 34 том 1).

Будь-яких відомостей про те, що розпорядник земель державної власності дізнався про порушення вимог земельного законодавства раніше, матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів вважає, що звернення прокурора з позовом за захистом порушених прав держави, про що відповідний орган державної влади (Миколаївська обласна державна адміністрація) раніше не знав, здійснено в межах строків позовної давності, передбачених статтею 256 ЦК.

Оскільки поновленню підлягає лише пропущений строк, висновок суду щодо цих обставин підлягає виключенню з резолютивної частини судового рішення.

Колегія суддів не може погодитись з твердженням апелянта про те, що справу розглянуто з порушенням цивільної юрисдикції.

Так, земля є об'єктом цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у цивільних правовідносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Спори, що виникають із земельних відносин, стороною яких є фізична особа, незважаючи на участь в них суб'єктів владних повноважень, розглядаються в порядку цивільного судочинства (пункти 6,7 постанови Пленуму ВССУ № 3 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»).

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2017 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4 від 14 жовтня 2010 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 який укладено 14 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відмовити.

Виключити з резолютивної частини рішення висновок про поновлення позовної давності.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повний текст постанови складено 11 травня 2018 року.