Справа № 202/2720/16-ц
пров. 2/0202/68/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 травня 2018 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді -Бєльченко Л.А

при секретарі - Федорченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

27.04.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що він є рідним братом ОСОБА_4. Після смерті їх матері ОСОБА_5 його брат, ОСОБА_4 успадкував належну їй за час життя 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Власником іншої 1/2 частини цієї квартири ОСОБА_4 був на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.05.1998 року, виданого Дніпропетровським домобудівним комбінатом № 1. Позивач зазначив, що у його брата ОСОБА_4 з близьких родичів був тільки він, позивач. За час життя ОСОБА_4 був наркотично залежною людиною і хворів на СНІД. У жовтні 2015 року ОСОБА_4 знаходився на лікуванні у Дніпропетровській міській клінічній лікарні № 2 в інфекційному відділенні. 27.10.2015 року від імені ОСОБА_4 був складений заповіт, який був посвідчений завідуючим туберкульозного легеневого відділення Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 2. Менше ніж через добу після цього, 28.10.2015 року, ОСОБА_4 помер у лікарні. Відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_4 заповів все своє майно ОСОБА_2, відповідачеві у справі. Заповіт, посвідчений від імені ОСОБА_4 складений з порушенням його форми та посвідчення, оскільки підписаний завідуючим відділення лікарні, а не заповідачем. Крім того, вказаний заповіт викликає у нього великі сумніви з приводу того, що ОСОБА_4 помер від СНІДУ і, знаходячись в лікарні, перебував під впливом сильнодіючих знеболювальних лікарських засобів та через стійкий розлад здоровя не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

У зв'язку з викладеним, позивач просив суд визнати недійсним заповіт, складений 27.10.2015 року від імені ОСОБА_4, померлого 28.10.2015 року, посвідчений завідуючим відділення Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 2 ОСОБА_6.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2017 року правонаступником позивача ОСОБА_7, померлого 23.09.2016 року, залучено ОСОБА_1, яка є донькою останнього і у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса за оформленням спадкових справ ( а.с.200-210,212).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_9, діюча від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначаючи, що ОСОБА_4В є братом ОСОБА_3, але останні роки вони не спілкувалися та не підтримували будь-яких родинних відносин. Також представник відповідача зазначила, що ОСОБА_3 достеменно було відомо про те, що ОСОБА_4 більше 19 років проживав у цивільному шлюбі із ОСОБА_10 разом з її сином ОСОБА_2, відповідачем у справі. Представник відповідача указала, що складаючи заповіт на імя відповідача, ОСОБА_4 діяв добровільно, знаходився у здоровому глузді та був повністю дієздатний; заповісти все своє майно відповідачеві було його особистим волевиявленням, оскільки він любив відповідача як рідного сина, у зв'язку з чим і склав заповіт на його імя як на власного сина. У зв'язку з викладеним, представник відповідача просила суд відмовити позивачеві у задоволенні позову.

Суд, вислухавши учасників судового процесу, свідків, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.10.2015 року під час перебування на стаціонарному лікуванні у туберкульозному легеневому відділенні Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 2 від імені ОСОБА_4 було складено заповіт на імя ОСОБА_2. Даний заповіт був підписаний і посвідчений завідувачем туберкульозного легеневого відділення КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 2» ДОР ОСОБА_6 (а.с. 53). 28.10.2015 року помер ОСОБА_4 (а.с. 20).

Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи встановлено, що 27.10.2015 року, тобто в день складання заповіту, ОСОБА_4 міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Положенням статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтею 1234 цього Кодексу право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто . Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (ст. 1247).

Посвідчення заповіту іншою посадовою, службовою особою визначено положеннями статті 1252 ЦК України, зокрема, зазначено, що заповіт особи, яка перебуває у лікарні, госпіталі іншому стаціонарному закладі охорони здоров*я , може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної часті або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров*я. Заповіти цих осіб посвідчуються при свідках.

Згідно з частиною четвертою статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв*язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текс правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину. що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Зазначені положення корм Цивільного кодексу кореспондуються з положеннями «Порядку посвідчення заповітів та довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №412 від 15.06.1994 року. В даному порядку також зазначено, що посадова, службова особа не може посвідчувати заповіти за заповідача.

Як встановлено, заповіт від імені ОСОБА_4 посвідчений завідуючим туберкульозного легеневого відділення Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 2 , тобто неповноважною особою, і підписаний ним же від імені заповідача.

Відповідно до частини першої статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність прямо встановлена законом ( частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 тощо). Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійним лише за рішенням суду.

Отже, встановивши, що заповіт, складений 27.10.2015 року від імені ОСОБА_4 з порушенням вимог закону про нотаріальне посвідчення заповіту (посвідчений неповноважною особою завідуючим туберкульозного легеневого відділення КЗ «Дніпропетровська МКЛ № 2 ДОР» і підписаний ним же) , є недійсним через його нікчемність, тому не потребує визнання його недійсним судом.

Що стосується вимог позивача щодо визнання заповіту недійсним з тих підстав, що заповідач під час складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок хворобливого стану ( ст. 225 ЦК), суд зазначає , що вимоги позивача в цій частині позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Як встановлено висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, 27.10.2015 року, тобто в день складання заповіту, ОСОБА_4 міг розуміти значення своїх дій та керувати ними ( а.с.151-153).

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача .

Керуючись ст.ст. 4,5,10,13,81,89,259,263-265 ЦПК України , суд-

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції.

ОСОБА_11