АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2737/18 Справа № 205/5995/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого: ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

за участі секретаря: Григор»євої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він з 22.12.2015 р. по 23.05.2017 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Техстандарт-Плюс».

У звязку з затримкою у виплаті заробітної плати позивач звільнився з роботи 23.05.2017 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Однак, в день звільнення остаточний розрахунок з ним не було проведено, заборгованість із заробітної плати на день звільнення становить 18459,73 грн.

В період після звільнення у червні-серпні 2017 року позивачу фактично було виплачено 4808,46 грн. Таким чином, заборгованість із заробітної плати станом на 14 вересня 2017 року складає 13651,27 грн. На лист позивача з вимогою виплатити нараховану, але не виплачену заробітну плату, відповіді не надано, заробітна плата не виплачена.

Крім того, роботодавець при звільненні порушив норми статті 116 КЗпП України, тобто несвоєчасно провів з позивачем розрахунок, та відповідно до ст. 117 КЗпП, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який становить 18 573,69 грн.

Постійна невиплата заробітної плати призвела до моральних страждань, втрати моральних життєвих звязків, адже на його утриманні перебуває дружина та неповнолітня дитина.

У звязку з вищевикладеним позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 13 651,27 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 18 573,69 грн. та моральну шкоду в розмірі 4833,74 грн., а загалом 37058,70 грн. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року позов ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» на користь ОСОБА_5 Миколайовичаневиплачену заробітну плату в розмірі 13 651,27 грн. (тринадцять тисяч шістсот пятдесят одна гривня 27 коп.), компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18573 грн.69 коп. (вісімнадцять тисяч пятсот сімдесят три гривні 69 коп.), моральну шкоду в розмірі 3000 грн. (три тисячі гривень), а всього 35 224,96 грн. (тридцять пять тисяч двісті двадцять чотири гривні 96 коп.).

Вирішено питання щодо судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Техстандарт-Плюс», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду змінити з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу № 289-к від 21 грудня 2015 року ОСОБА_5 був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» на посаду старшого майстра виробництва(а.с.50).

Наказом ТОВ «Техстандарт-Плюс» від 23 травня 2017 року № 36к, ОСОБА_5 звільнений з займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.52).

Разом з тим, з позивачем не було проведено повний розрахунок заробітної плати при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідач в повному обсязі не виплатив позивачу нараховану заробітну плату, як вбачається згідно заперечень відповідач не оспорює факт несвоєчасної виплати заробітної плати у день звільнення, обґрунтовуючи тим, що підприємство досі не вийшло з фінансової кризи, яка почалася у 2014 році. Крім того, невстановленими особами, шляхом надсилання через мережу Інтернет, було здійснено несанкціонований доступ до компютерної техніки відповідача, відбулася втрата повної бази даних, в тому числі бухгалтерську програму 1С з усіма даними з документообігом із заробітної плати, у звязку з чим проводиться досудове розслідування за ч. 1 ст. 361 КК України.

Крім того, відповідачем було виплачено частину заробітної плати в розмірі 4808,46 грн., що не заперечувалося сторонами.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, колегія суддів вважає, що районний суд вірно стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» на користь ОСОБА_5 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 13 651,27 грн..

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві чи незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд звертає увагу на те, що за змістом ст. 116 КЗпП України обов'язок своєчасної виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку законом покладається саме на власника підприємства або уповноваженого ним органу, і саме роботодавець повинен довести зазначені обставини, шляхом надання письмових доказів про щомісячну виплату заробітної плати та проведення повного розрахунку із працівником у день звільнення.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 роз'яснено, що, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Правила обчислення середнього заробітку передбачені ч.2 ст.235 КЗпП України, ст.27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).

Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 розділу ІV Порядку).

Апелянт зазначає в апеляційній скарзі, що позивачу виплачували заробітну плату готівкою, що підтверджуються відомістю про виплату грошей.

Колегія суддів не приймає до уваги, дане твердження, оскільки з даних відомостей про виплату грошей не можливо встановити, що виплачені грошові кошти є саме заробітної платою.

Також в апеляційній скарзі апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції не вірно стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення у сумі 18573,69 грн.

Колегія суддів погоджується з доводом апелянта, оскільки дійсно в розрахунку була допущена помилка при проведені розрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, де позивач вказав середньоденну заробітну плату ОСОБА_5 235,11 грн., замість 211,74 грн.

З дня звільнення позивача 24 травня 2017 року по 14 вересня 2017 року становить 79 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 16727,22 грн. (211,74 х 79 = 16727 грн.22 коп.), оскільки суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, та не може вийти за межі позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16727 грн. 22 коп.

Відповідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди проводиться у випадку, якщо порушення законних прав працівника привели до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проаналізувавши доводи позивача, суд приходить до висновку про наявність у позивача моральних страждань. Однак, оцінена позивачем моральна шкода у розмірі 4833,74 грн. не відповідає характеру правопорушення, глибині та обсягу душевних страждань, ступеню вини відповідача (ст.23 ЦК України).

Крім цього , колегія суддів з урахуванням вимог розумності, виваженості і справедливості, приходить до висновку про зменшення грошового відшкодування моральної шкоди з 3000 грн. до 500 грн.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» на користь ОСОБА_5 компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18573,69 грн. моральної шкоди в розмірі 3000 грн. змінити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс»на користь ОСОБА_5 компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16727,22 грн. та моральної шкоди в розмірі 500 грн.

В інший частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку та строки, що визначені чинним законодавством.

Головуючий:

Судді: