Справа № 318/2459/17 Номер провадження №2/318/145/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2018 р. м. Камянка-Дніпровська

Камянсько-Дніпровський районний суд Запорізької області у складі: головуючого - судді Васильченка В.В.; при секретарі Крук О.В.; за участю представників: позивачки - ОСОБА_1, відповідачки - ОСОБА_2, ООП Камянсько-Дніпровської РДА ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Камянсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області, Камянсько-Дніпровський районний відділ державної міграційної служби Запорізької області, про усунення перешкод прав власника та визнання втративши право користування житловим приміщенням.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом в обґрунтування якого зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 28.09.2017 року державним нотаріусом Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори Запорізької області ОСОБА_8, вона є власником житлового будинку за адресою: Запорізька обл., Камянсько-Дніпровський район, с. Водяне, вул. Кірова (сучасна назва Дружби). У встановленому законом порядку право власності на належний позивачу будинок позивач зареєструвала 28.09.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 22566703. Після оформлення прав на нерухоме майно позивач зясувала, що за адресою належного їй домоволодіння на реєстраційному обліку перебувають, окрім неї відповідачка та її діти. Посилаючись на норми матеріального права, які регулюють правовідносини у сфері права власності, позивач просить суд постановити рішення, яким визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинок № 31 по вул. Дружби (колишня назва вул. Кірова) в с. Водяне Камянсько-Дніпровського району Запорізької області,- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3

Позивачка ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, просила справу розглядати у її відсутність. Її представниця ОСОБА_1 у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_5, яка представляє інтереси неповнолітнього ОСОБА_6 і ОСОБА_7 надіслали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність у задоволенні позову просили відмовити.

Представниця відповідачки - ОСОБА_2 у задоволенні позову просила відмовити, пояснивши, що

Представник орган опіки та піклування Камянсько-Дніпровської РДА Запорізької області позовні вимоги у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Представник відділу Камянсько-Дніпровського районного відділу ДМС України в Запорізькій області до суду не зявився, причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, вважає, що у позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке посвідчене 28 вересня 2017 року державним нотаріусом Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори Запорізької області ОСОБА_8 за реєстровим № 430, за ОСОБА_4 зареєстроване право власності на житловий будинок № 31 по вул. Дружби в с. Водяне Камянсько-Дніпровського району Запорізької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 22566703. Цей факт підтверджується витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим державним реєстратором ОСОБА_8, Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори Камянсько-Дніпровського нотаріального округу Запорізької області від 28.09.2017 року індексний номер витягу: 98758967.

Відповідно до довідки № 2260 від 09.10.2017 року, яка видана виконавчим комітетом Водянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, за адресою Запорізька обл., Камянсько-Дніпровський р-н, с. Водяне вул. Дружби буд. 31 зареєстровані ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6.

Згідно довідки № 2280 від 30.10.2017 року, яка видана виконавчим комітетом Водянської сільської ради, згідно заяви ОСОБА_5 від 07.12.2016 р., яка підтверджує, що вона з дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: с. Водяне вул. Дружби буд. 31 зареєстровані, але фактично не проживають з 2009 року. Згідно підтвердження квартальної від 29.08.2017 року ОСОБА_5А, ОСОБА_7, ОСОБА_6 за вказаною адресою фактично не проживають.

З матеріалів спадкової справи № 206, яка була відкрита державним нотаріусом Камянсько-Дніпровського районного нотаріального округу за фактом смерті 12.02.2004 року ОСОБА_10, вбачається, що заяву про прийняття спадщини після її смерті подала донька ОСОБА_11. Згідно матеріалів спадкової справи № 114/2016, яка була відкрита за фактом смерті 09.06.2016 року ОСОБА_12, останній склав заповіт на їм?я своєї другої дружини ОСОБА_4. Окрім спадкоємця за заповітом ОСОБА_4В, заяву про прийняття спадщини за законом після смерті батька подала також донька спадкодавця ОСОБА_5

Суд приходить до висновку, що у домоволодінні № 31 по вул. Дружби в с. Водяне Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, відповідачці ОСОБА_5 належить право на 1/4 частку в порядку спадкування за законом. Вказаний житловий будинок батьки відповідача ОСОБА_13 ОСОБА_10 та ОСОБА_12 придбали, перебуваючи у шлюбі, що підтверджується договором купівлі-продажу, який укладено 13.01.1978 року та посвідчено секретарем Водянської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області та зареєстровано в Книзі для запису нотаріальних дій під № 22. Факт реєстрації шлюбу між подружжям ОСОБА_12 підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії І-ЖС № 340752.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС УРСР, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

В силу приписів ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця право на спадщину.

Частина 5 ст. 1268 ЦК України визнає, що незалежно від часу прийняття спадщини остання належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Оскільки, спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття, не має значення, а ні час її фактичного прийняття, а ні момент державної реєстрації права спадкоємця на спадкове майно, якщо таке право підлягає державній реєстрації. Таким чином, 1/4 частина майна за вищевказаною адресою належить спадкоємцеві ОСОБА_5 з 12.02.2004 р. ОСОБА_13 з цього дня визначаються усі її майнові відносини як спадкоємця після смерті своєї матері. ОСОБА_14 свідоцтво про право на спадщину є лише документом, що підтверджує право спадкоємця на відповідну частку у спадковій масі. Юридична природа свідоцтва про право на спадщину характеризується тим, що воно не має правоутворюючого значення, а лише спрямоване не підтвердження вже існуючого права. З огляду на зазначене, відсутність свідоцтва про право на спадщину у ОСОБА_5 не позбавляє спадкоємця самого права на спадщину.

В силу приписів ст. 1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст. 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. До цього часу спадкоємець є законним (титульним) володільцем і у повній мірі здійснювати свої права власника по відношенню до цього майна зможе тільки після державної реєстрації прав на нього.

З аналізу наданих суду сторонами по справі пояснень, показань свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, а також досліджених доказів, суд приходить до висновку, що між сторонами по справі існує спір у сфері спадкових правовідносин, повязаних з житловим будинком №31 по вул. Дружба с. Водяне Камянсько-Дніпровського району Запорізької області.

ЖК УРСР передбачає підставу визнання особи такої, що втратила право на користування жилим приміщенням, у випадку її відсутності без поважних причин у житлі понад 6 місяців.

ЦК України передбачає підставу визнання особи такої, що втратила право на користування жилим приміщенням, у випадку її відсутності без поважних причин у житлі понад 1 рік.

Стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідачі без поважних причин не проживали у жилому приміщенні у строки - 6 місяців чи 1 рік.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім?ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливе для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення; тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Позивачкою доказів того, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, також суду не надано.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (з останніми змінами від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на те всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Судом встановлено і сторонами по справі не доведено протилежне, що ОСОБА_17 вселилася до вищевказаного будинку разом зі своїми батьками ОСОБА_12 та ОСОБА_10 за згодою власника та була зареєстрована як член сімї власника.

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири); на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ст.156 ЖК України). Таке положення закріплено в ст. 18 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а отже головним критерієм для доведення користування житловим приміщення є постійне проживання особи. Місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою (ст. 60 СК України). За таких обставин дитина наділена правом користування обєктом нерухомості, за адресою якого вона зареєстрована або за яким зареєстровано одного з батьків, при цьому дитина може бути не зареєстрована за спірним приміщенням.

Такими чином, доводи позивачки ОСОБА_4 про те, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням є не обґрунтовані, оскільки відповідачка ОСОБА_14 разом зі своїми дітьми ОСОБА_7 і ОСОБА_6 набули право користування жилим приміщенням в установленому порядку, а тому слід виходити з того, що вони на законних підставах мають право користуватися жилим приміщенням і відповідно до зазначених правових норм мають обґрунтовану презумпцію своїх прав. А відтак позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідачів на користування житлом, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Суду доказів, передбачених ст.76 ЦПК України, наявності підстав, для примусового виселення відповідачів, передбачених ст.ст. 116, 157 ЖК УРСР, як і для визнання відповідачами такими, що втратила право користування жилим приміщенням відповідно ст.ст.71-72 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України, а також доказів, передбачених ст.76 ЦПК України, порушення прав позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, не надано та судом у судовому засіданні не встановлено, а тому суд вважає, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати покладають на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог за умови подання попереднього розрахунку судових витрат. Відповідачем розрахунок не подано, позов не задоволено, тому суд вважає за необхідне судові витрати покласти на сторони, які їх сплатили.

На підставі ст.ст. 391, 405, 1268, 1266, 1269 ЦК України, ст. 22 КпШС УРСР, ст. 60 СК України, ст.ст. 64, 71, 72, 116, 156, 157 ЖК України, керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11, 15, 60, 61, 208-216, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Камянсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області, Камянсько-Дніпровський районний відділ державної міграційної служби Запорізької області, про усунення перешкод прав власника та визнання втративши право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:ОСОБА_18