Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 2/2218/7166/11

провадження № 61-5726св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

законний представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представник - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, законним представником якого є ОСОБА_4, та ОСОБА_6 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, у складі головуючого судді Продана Б. Г., від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області, у складі колегії суддів: Матковської Л. О., Баса О. Г., Федорової Н. О., від 30 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2011 року ОСОБА_4, діючи в інтересах ОСОБА_3, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2000 року між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі - продажу 19/50 частин квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняком В. І. Разом з цим, на момент укладення договору ОСОБА_3 не усвідомлював у повній мірі значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки з 1999 року страждає психічним захворюванням.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 19/50 частин квартири АДРЕСА_1, укладений 15 червня 2000 року.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 24 лютого 2014 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 Визнано недійсним договір купівлі-продажу 19/50 частин квартири за АДРЕСА_5, укладений 15 червня 2000 року між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 лютого 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу 19/50 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 15 червня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняком В. І. та зареєстрований в реєстрі за № 907. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щоОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири відчужував частку у розмірі 19/150, однак укладаючи договір не розумів значення своїх дій, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи № 125 від 02 лютого 2015 року. Відповідно до даного висновку ОСОБА_3 станом на 15 червня 2000 року страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді параноїдної шизофренії безперервного типу перебігу і за своїм станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Місцевий суд вказав про те, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 у рівних частках кожному, за життя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не оспорювали договір купівлі-продажу 19/50 частин квартири, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору у частині продажу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належних їм часток.

30 червня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, так як позовні вимоги заявлялись лише у частині захисту інтересів недієздатного ОСОБА_3 Крім того, відповідачем не спростовано того факту, що ОСОБА_3 на момент укладення договору купівлі-продажу не розумів значення своїх дій.

Приведені у апеляційній скарзі доводи ОСОБА_4 на те, що районний суд невірно визначив частку ОСОБА_3 у спірній квартирі визнано безпідставним, оскільки вони спростовуються свідоцтвом про право власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_3 та його батьків: ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Разом з цим, апеляційний суд визнав безпідставним посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_6 про те, що районний суд невірно прийняв як доказ висновок судово-психіатричної експертизи № 125 від 02 лютого 2015 року та не призначив чергової повторної експертизи, оскільки хвороба ОСОБА_3, крім вказаного висновку, підтверджується іншою медичною документацією, яка була предметом розгляду не однієї експертизи, а записи викладені в медичних картах стаціонарного хворого сумніву ні в кого не викликають.

19 липня 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подано касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить змінити рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року і ухвалити рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті суди невірно визначили частку ОСОБА_3 Судами не було враховано, що спірна квартира належала ОСОБА_3 та його батькам на праві спільної часткової власності без виділення часток, а тому договір купівлі-продажу має бути визнай недійсним вцілому. Також залишено поза увагою те, що ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем після смерті його батьків, і звернення до суду з даним позовом є захистом його майнових прав на всю квартиру.

26 липня 2016 року ОСОБА_6 подано касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року у частині задоволених позовних вимог, а справу у цій частині передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті суди попередніх інстанцій безпідставно прийняли як беззаперечний доказ висновок судово-психіатричної експертизи № 125 від 02 лютого 2015 року та не призначили ще однієї повторної судової експертизи для визначення психічного стану ОСОБА_3 на момент укладення договору купівлі-продажу.

20 вересня 2016 року ухвалами судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційні провадження у справі за поданими касаційними скаргами.

09 листопада 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири призначено до судового розгляду.

15 листопада 2017 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу ОСОБА_6, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

30 листопада 2017 року ОСОБА_6 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу ОСОБА_5, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

01 лютого 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та його батьки: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 квітня 2000 року, виданого відділом приватизації Хмельницького міськвиконкому володіли на праві спільної часткової власності, у рівних частках, квартирою АДРЕСА_6.

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 15 червня 2000 року, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_6 купив 19/50 частин квартири АДРЕСА_7 (одна житлова кімната, площею 14, 9 кв. м, і кухня, площею 6, 1 кв. м). Частка у квартирі, яка відчужувалась ОСОБА_3 становила 19/150.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 19 грудня 2008 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено його опікуном ОСОБА_4

Звертаючись з позовом про визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4, діючи в інтересах ОСОБА_3, вказувала, що останній на час укладання договору не розумів значення своїх дій.

У справі було проведено декілька судово-психіатричних експертиз.

Актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 20 від 12 березня 2012 року встановлено, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу 19/50 частин квартири ОСОБА_3 мав ознаки хронічного психічного захворювання та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Згідно акта повторної амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи № 205 від 14 березня 2013 року ОСОБА_3 на момент укладання договору купівлі-продажу від 15 червня 2000 року страждав стійким хронічним психічним розладом і у своєму психічному стані тоді виявляв наявність таких порушень, які істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи його у цій здатності.

Висновком судово-психіатричної експертизи №125 від 02 лютого 2015 року встановлено, що ОСОБА_3 станом на 15 червня 2000 року страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді параноїдної шизофренії безперервного типу перебігу і за своїм станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Судами встановлено, що наявність психічного захворювання у ОСОБА_3 також підтверджується медичною картою стаціонарного хворого № 5594, заведеною 05 грудня 1999 року, медичною картою стаціонарного хворого № 4033, заведеною 13 серпня 2000 року, медичною картою стаціонарного хворого № 429, заведеною 23 січня 2001 року, та іншими щорічними картами стаціонарного хворого й записами в амбулаторних картах.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями статті 55 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) угода, укладена громадянином, який хоч і є дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 55 ЦК УРСР, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому необхідно враховувати умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину.

Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а врешті є недійсним, суду необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: що особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи у такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Аналізуючи проведені у справі експертизи, суди дійшли однозначного висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 у момент вчинення спірного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, правильно застосував положення статті 55 ЦК УРСР до правовідносин, що виникли між сторонами.

Посилання ОСОБА_6 на те, що суди попередніх інстанцій не призначили повторної експертизи і тим самим порушили вимоги ЦПК України, не містить під собою правового підґрунтя.

Положеннями статті 150 ЦПК України, 2004 року, передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року № 8, додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з'ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо.

Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об'єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.

Із матеріалів справи вбачається, що по справі було проведено три експертизи: амбулаторна судово-психіатрична експертиза № 20 від 12 березня 2012 року, повторна амбулаторна комісійна судово-психіатрична експертизи № 205 від 14 березня 2013 року та судово-психіатрична експертиза №125 від 02 лютого 2015 року. Вказані експертизи містять висновок про те, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу 19/50 частин квартири ОСОБА_3 страждав стійким хронічним психічним розладом та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Таким чином, у судів попередніх інстанцій не було підстав для визнання вищевказаних експертних висновків неповними або неясними, у зв'язку з чим клопотання ОСОБА_6 про призначення ще однієї повторної експертизи для визначення психічного стану ОСОБА_3 є необґрунтованим та недоцільним.

Чинним законодавством передбачено, що висновок експерта не має наперед встановленого значення, йому не надається перевага перед іншими доказами, він, як і всі інші докази, оцінюється суддею за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд вірно визначив, що ОСОБА_4, після того, як вона була призначена опікуном недієздатного, заявлено позов в інтересах одного із продавців за договором купівлі-продажу квартири - недієздатного ОСОБА_3, який на момент продажу квартири був співвласником 1/3 частини квартири, а тому висновок суду про визнання спірного правочину недійсним в частині є обґрунтованим.

Посилання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на те, що судами попередніх інстанцій не було враховано, що спірна квартира належала ОСОБА_3 та його батькам на праві спільної часткової власності без виділення часток, а тому договір купівлі-продажу має бути визнай недійсним вцілому.

За змістом статті 112 ЦК УРСРмайно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Пунктом 5.5. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визнаються рівними.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_4 належала ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 у рівних частках кожному і за життя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не оспорювали договір купівлі-продажу 19/50 частин квартири, тому підстав для визнання недійсним договору у частині продажу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належних їм часток немає.

Таким чином місцевий суд дійшов вірного висновку про визнання договору купівлі-продажу 19/50 частин квартири АДРЕСА_2 недійсним в частині продажу ОСОБА_3 належних останньому 19/150 частин вищевказаної квартири (19/50 : 3).

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, законним представником якого є ОСОБА_4, та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк