Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/1502/17 Головуючий у 1-й інст. Щербаченко І. В.
Категорія 43 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2018 року під головуванням судді Щербаченко І.В.

у цивільній справі №280/1502/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом. Просила визнати дії відповідача ОСОБА_4 такими, що порушують її право на користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1, у якому вона зареєстрована як член його сім'ї; усунути перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням шляхом її вселення; зобов'язати відповідача ОСОБА_4 видати їй окремі ключі від будинку для вільного і безперешкодного доступу до житлового приміщення та визначити місце, яке вона має право займати у спірному житлі. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона зареєстрована за вказаною вище адресою, про що Відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростишівської міської ради їй видано довідку №167 від 09.09.2016року. Проте, відповідач, який є її батьком та власником цього будинку, не дозволяє їй проживати за місцем реєстрації, не впускає до будинку, не дає ключів. Крім того позивач зазначає, що неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій відповідача, проте останніми не було вжито ніяких заходів з приводу її звернень. Іншого місця проживання вона на даний час не має. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги положенням ст.ст.9,156 ЖК України та ст.ст.319,405 ЦК Кодексу України.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема вважає, що має право на користування спірним житловим приміщенням, у якому вона зареєстрована як член сім'ї власника будинку ОСОБА_4 і факт реєстрації підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 09.09.2016 року №167, виданою Відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростишівської міської ради як додаток до паспорта громадянина України у вигляді ID - карти. На думку апелянта, судом неправомірно не було взято до уваги акт №1756 від 31.10.2017 року Коростишівської міської ради, зі змісту якого вбачається, що на час обстеження за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з 25.11.2000 року в порядку спадкування належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.60).

Відповідно до довідки №167 від 09.09.2016, виданої начальником Відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростишівської міської ради, місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1, з 24.01.2001 по теперішній час (а.с.5).

У відповідь на запит суду Коростишівська міська рада листом від 07.02.2018 за №03-19/225 в межах своєї компетенції повідомила, що за відомостями відділу реєстрації місця проживання уточнена інформація про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 у відділі відсутня (а.с.74).

Крім того, на запит суду надано інформацію від 30.01.2018року, що за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, не значиться (а.с.73).

За таких обставин, суд обгрунтовано вважав, що дані, які наявні у матеріалах справи, щодо зареєстрованого місця проживання позивачки ОСОБА_3, є суперечливими.

Разом з тим, навіть реєстрація особи за певною адресою не свідчить про набуття нею права на це нерухоме майно.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Положеннями ст.405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.242 Цивільного кодексу України батьки є законними представниками своїх дітей. Це означає, що батьки вчиняють правочини, здійснюють усі юридичні дії від імені своїх дітей на підставі факту свого споріднення.

Стаття 160 Сімейного кодексу України закріплює право батьків на визначення місця проживання дитини: «Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків». Та вказана норма містить лише загальне положення щодо права батьків. А більш конкретний порядок реалізації цього права визначений цивільним законодавством. Так, відповідно до ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частина 3 ст.29 ЦК встановлює, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками(усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. А от фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29 ЦК).

Таким чином: до досягнення дитиною 10 років її місце проживання може бути зареєстроване лише за місцем проживання батьків (або одного з них); місце проживання дитини віком від 10 до 14 років може бути зареєстроване або за місцем проживання батьків (одного з них), або в іншому місці за домовленістю між дитиною та батьками;

дитина віком від 14 років самостійно обирає і реєструє місце свого проживання.

В даному випадку судом встановлено, що рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 12.09.2003 року шлюб між ОСОБА_5 (матір»ю позивачки) та ОСОБА_4 розірвано, неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено на виховання матері (а.с.71-72).

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 09.11.2006 року ОСОБА_5 визнано такою, що втратила право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_4 Цим же рішенням зобов»язано Коростишівський РВ УМВС зняти відповідачку з реєстраційного обліку за вказаною адресою (а.с.57).

На час ухвалення зазначеного рішення позивач була у віці семи років.

Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно матері позивачці з 29.09.2003 року на підставі договору дарування належить однокімнатна квартира житловою площею 18,9 м.кв. по АДРЕСА_2 (а.с.58).

Позивачка визнає ту обставину, що з дня вибуття матері із спірного будинку вона проживала разом з нею у вказаній вище квартирі. Після досягнення віку чотирнадцяти років вона до батька не поверталася.

Отже, суд врахував, що у тому разі, коли неповнолітня дитина переходить на постійне місце проживання до одного з батьків або вибуває разом з ним із такою метою в інше місце, вона втрачає право користування жилим приміщенням за попереднім місцем проживання.

А тому не було законних підстав вважати про збереження за позивачкою до цього часу права на користування спірним житлом.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів.

Разом з тим, доказам у справі судом першої інстанції дана належна і об'єктивна оцінка. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 26.04.2018 року.