Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 369/6091/16-ц

провадження № 61-5967св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ»,
відповідач - ОСОБА_3, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерфудс»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2016 року

у складі судді Дубас Т. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 21 вересня 2016 року у складі суддів: Таргоній Д. О., Верланова С. М., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «ПіреусБанк МКБ»

(далі - ПАТ «Піреус Банк МКБ») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_3, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерфудс» (далі - ТОВ «Інтерфудс»), про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2011 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Інтерфудс» укладено договір про надання кредиту

у формі кредитної лінії, відповідно до умов якого останній отримав транш

у розмірі 3 500 000 грн. Пунктом 3 частини першої кредитного договору передбачено, що процентна ставка за користування кредитом у період

з 07 вересня 2011 року по 06 вересня 2012 року є фіксованою, а у період

з 07 вересня 2012 року по 06 вересня 2014 року - плаваючою. Фіксована процентна ставка на дату укладення кредитного договору дорівнює 17 %

і може змінюватись відповідно до кредитного договору. Строк дії користування кредитом встановлено до 06 вересня 2014 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 07 вересня

2011 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,167 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належить ОСОБА_3 на праві власності, та розташована за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений договір посвідчений нотаріально.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору, станом на 03 липня

2016 року утворилась заборгованість у розмірі 2 830 597,36 грн, з яких: сума нарахованих та несплачених відсотків - 2 653 474 грн; сума пені за несвоєчасну сплату відсотків - 177 126,36 грн.

На підставі викладеного позивач просив у рахунок погашення заборгованості ТОВ «Інтерфудс» за кредитним договором у розмірі

2 830 597,36 грн звернути стягнення на належну ОСОБА_3 земельну ділянку, яку передано ПАТ «Піреус Банк МКБ» як забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, шляхом визнання за останнім права власності на предмет іпотеки, вартість якого становить 681 531,34 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 25 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Піреус Банк МКБ» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань є позасудовим способом врегулювання такого питання відповідно до

статей 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» та умов розділу 2 договору іпотеки від 07 вересня 2011 року, а тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неналежним.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 25 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань є позасудовим способом врегулювання такого питання, що випливає зі змісту та умов іпотечного договору. Відмовлено у визнанні права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Піреус Банк МКБ» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що положеннями частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, коли такий спосіб передбачено іпотечним договором. Оскільки така можливість визначена договором іпотеки, який було укладено з відповідачем, тому такий спосіб захисту відповідає порушеному праву позивача.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що, враховуючи положення договору іпотеки від 07 вересня 2011 року та правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «ПіреусБанк МКБ», оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання у такий спосіб. Тому судові рішення є законними, обґрунтованими та ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

01 лютого 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди встановили, що 07 вересня 2011 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Інтерфудс» укладено договір про надання кредиту у формі кредитної лінії, відповідно до умов якого останній отримав транш у розмірі

3 500 000 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої кредитного договору процентна ставка за користування кредитом у період з 07 вересня

2011 року по 06 вересня 2012 року є фіксованою, а у період з 07 вересня 2012 року по 06 вересня 2014 року - плаваючою. Фіксована процентна ставка на дату укладення кредитного договору дорівнює 17 % і може змінюватись відповідно до кредитного договору. Строк дії користування кредитом встановлено до 06 вересня 2014 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 07 вересня

2011 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,167 га, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що належить ОСОБА_3 на праві власності та розташована за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений договір посвідчений нотаріально.

ТОВ «Інтерфудс» не виконало належним чином зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у розмірі

2 830 597,36 грн.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Підпунктом 1 пункту 3.1.5 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця або позичальника в разі, зокрема, якщо момент настання строку виконання будь-якого зобов'язання за кредитним договором воно не буде виконано в повному обсязі.

Відповідно до пункту 3.1.8 договору іпотеки на підставах, визначених в пункті 3.1.5 цього договору, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання за кредитним договором, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно з цим договором та законодавством України.

Пунктом 6.1 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких умов кредитного договору та/або іпотекодавцем будь-яких умов цього договору, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або кредитним та/або законодавством України.

Звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно умов пунктів 6.2.1, 6.2.2, пункту 6.2 цього договору (застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя), якщо інше не встановлено законом. Крім випадків, передбачених законом, право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, визначених цим договором, належить іпотекодержателю.

Відповідно до пункту 6.2 договору іпотеки сторони домовились, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватись за рішенням іпотекодержателя у наступному порядку: пункт 6.2.1 у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель набуває у власність предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором та інших витрат, передбачених цим договором.

Сторони домовились, що з моменту прийняття іпотекодержателем письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність іпотекодавець передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки та набуває право зареєструвати відповідно до чинного законодавства своє право власності на предмет іпотеки.

Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя про набуття предмета іпотеки у власність, а також іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявність будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про набуття предмета іпотеки у власність, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається.

З дати прийняття іпотекодержателем письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність цей договір виступає правовстановлюючим документом та правовою підставою для державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Іпотекодавець погоджується з тим, що це застереження відповідно до Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, визначили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Відповідно до статі 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачено право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц та спростовують доводи касаційної скарги.

Ураховуючи вказане суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 25 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик