Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

18 квітня 2018 року

місто Дніпро

єдиний унікальний номер судової справи 201/12115/17

номер провадження 2/201/565/2018

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі судді Ходаківського М.П.,

секретаря судового засідання Пісчанської Т.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про встановлення факту нечесної підприємницької практики, встановлення факту порушення прав споживача, визнання недійсним договору та про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року до суду звернулася ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1П.) із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2О.) про встановлення факту нечесної підприємницької практики, встановлення факту порушення прав споживача, визнання недійсним договору та про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 серпня 2017 року була передана для розгляду судді Ходаківському М.П. (а.с.1)

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 серпня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про встановлення факту нечесної підприємницької практики, встановлення факту порушення прав споживача, визнання недійсним договору та про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с.22).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилалася на те, що 10 липня 2017 року між нею та ФОП ОСОБА_2 за місцем її проживання були укладені договір FO00150 на суму 5293 грн. та угода про завдаток на суму 100 грн. про виготовлення металопластикового вікна. Указана сума була сплачена позивачем у момент підписання договору через банківський термінал. Позивач не планувала замінювати вікно, однак працівники відповідача шляхом умовлянь та обману умовили її на підписання договору. Через декілька днів позивач зрозуміла, що вона не потребує заміни вікна і те, що їй навязали не потрібну послугу. 20 липня 2017 року позивач звернулася до офісу відповідача із заявою-вимогою про розірвання договору FO00150 від 10 липня 2017 року та про повернення сплачених грошових коштів. Однак після цього 25 липня 2017 року їй було повідомлено, що 27 липня 2017 року вікно буде доставлено. 27 липня 2017 року позивач повторно звернулася до відповідача із заявою-вимогою про розірвання договору, на що ніяких відповідей не отримала. Таким чином, позивач дійшла висновку, що діяльність ФОП ОСОБА_2 має усі ознаки нечесної підприємницької діяльності та порушує Закон України «Про захист прав споживачів». Має місце підприємницька практика, яка вводить в оману, оскільки споживачу не надавалась або надавалась у незрозумілий спосіб інформація, що необхідна для свідомого вибору продукції, що призвело до спонукання надати згоду на укладення угоди, на яку б позивач за інших обставин не погодилася. Позивачу спричинена матеріальна шкода, яку відповідач повинна відшкодувати у подвійному розмірі відповідно до ст. 230 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 10786 грн. Також позивачу спричинена моральна шкода, що виразилася у душевних стражданнях, пережитих з усвідомленням факту того, що позивач стала жертвою нечесної підприємницької діяльності та її було введено в оману, та оцінюється позивачем у розмірі 12000 грн. З урахуванням викладеного позивач просить суд відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановити факт нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача при укладенні договору FO00150 від 10 липня 2017 року та додатку № 1 до договору, а також угоди про завдаток від 10 липня 2017 року про виготовлення металопластикового вікна.; відповідно до ст. 15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановити факт того, що її права як споживача були порушені при укладенні договору № FO00150від 10 липня 2017 року, додатку № 1 до договору та угоди про завдаток від 10 липня 2017 року; відповідно до ст. 230 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати недійсним договір FO00150 від 10 липня 2017 року, додаток № 1 до договору та угоду про завдаток від 10 липня 2017 року як укладені під впливом обману (нечесної підприємницької діяльності) з боку ФОП ОСОБА_2; відшкодувати спричинену матеріальну шкоду у подвійному розмірі 10786 грн. та моральну шкоду у розмірі 12000 грн.

Позивач ОСОБА_1 надала до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.108).

Відповідач ФОП ОСОБА_2 у жодне судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлялася про призначене у справі судове засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за її відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 223, ст. 280 ЦПК України.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 10 липня 2017 року між ОСОБА_1 (замовник) та ФОП ОСОБА_2 (виконавець) було укладено договір індивідуальний номер замовлення FO00150, за умовами якого виконавець зобовязується організувати роботи із виготовлення та передачі у власність ПВХ конструкцій, а замовник зобовязується оплатити та прийняти готові вироби відповідно до умов договору. Вартість робіт згідно із п. 2.1 указаного договору складає 5293 грн. (а.с.8).

Також між сторонами 10 липня 2017 року було укладено угоду про завдаток на виготовлення металопластикових вікон, відповідно до якого виконавець-постачальник отримав завдаток у розмірі 100 грн. (а.с.9).

Згідно із додатком № 1 до договору, укладеного 10 липня 2017 року, ОСОБА_1 підтвердила, що їй у повній мірі була надана інформація про товар, умови оплати та доставки. Також в указаному додатку було зазначено, що згідно із додатком № 3 до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 172 затверджений перелік товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню). Відповідно до даного переліку скло, нарізане або розкроєне під розмір визначений покупцем (замовником), не підлягає поверненню. ПФХ конструкції, що виготовлені під розмір, визначений покупцем, враховуючи зміст ч. 1 ст. 184 ЦК України, є річчю, визначеною індивідуальними ознаками, незамінною. Ураховуючи викладене, розірвання договору не допускається (а.с.11).

Через термінал позивачем 10 липня 2017 року було сплачено 5293 грн., що підтверджується квитанцією (а.с.10).

20 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою-вимогою про розірвання договору FO00150 від 10 липня 2017 року, посилаючись на те, що вона була обманута та її попереднє вікно не потребувало заміни, а послуги із заміни вікна їй були навязані, що порушує її права як споживача (а.с.12).

У подальшому 27 липня 2017 року позивач вдруге звернулася до відповідача із заявою-вимогою про розірвання укладеного 10 липня 2017 року договору (а.с.13).

27 липня 2017 року була поведена доставка ПВХ конструкцій за адресою позивача, однак вона відмовилася від отримання вікон, що підтверджується актом прийому-передачі, у якому відсутній підпис ОСОБА_1 про отримання виробу (а.с.70).

Як убачається із матеріалів справи, посадовими особами державного органу з питань захисту прав споживачів під час перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів було встановлено, що договір FO00150 від 27 липня 2017 року було підписано та сплачено поза торгівельним приміщенням та заявник звернувся до субєкта господарювання через 10 днів після підписання договору згідно із ст. 12 Закону України «Про захист справ споживачів». Також субєкт господарювання посилається на постанову Кабінету Міністрів України № 172 від 19 березня 1994 року, але у договорі зазначається «виріб ПВХ конструкцій» без зазначень про те, що у виробі буде присутнє скло нарізане під розмір заказу. Також на акті приймання-передачі присутній запис водія, що доставка була проведена, але відсутній запис споживача про відмову в прийманні ПВХ конструкцій. Виходячи з вищевикладеного, субєктом господарювання порушено ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме у разі реалізації продукції поза торгівельним або офісним приміщенням споживач має право розірвати договір за умови повідомлення продавця протягом 14 днів, а субєкт господарювання повинен протягом 30 днів повернути кошти. Також субєктом господарювання не було надано гарантійних зобовязань виробника, його адреси та найменування, дати виготовлення виробу та строк придатності, що порушує п. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.75-78).

На підставі результатів перевірки та з метою припинення порушень законодавства про захист прав споживачів субєкту господарювання наданий припис до акта від 16 листопада 2017 року № 000576, яким зобовязано відповідача усунути недоліки, що зазначені у акті перевірки, а саме надати повну та достовірну інформацію заявнику та повернути кошти за виріб (а.с.79).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За змістом ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно ч. 3 ст. 12, ч. 2 ст. 78 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання указаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу призводить до нікчемності правочину, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Між тим, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Так, ОСОБА_1 посилаючись на ст. ст. 15, 18, 19, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 230 ЦК України наполягає, що під час укладення оспорюваного договору її було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, під час укладання даного правочину, та ФОП ОСОБА_2 було застосовано нечесну підприємницьку діяльність.

Відповідно до положень, закріплених у п. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

В силу ст. 230 ЦК України правочин вчинений в результаті обману може бути визнаний недійсним, якщо обман стосуються обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність.

При цьому обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У даній справі встановлено, що при укладенні оспорюваного правочину ФОП ОСОБА_2 було порушено ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме у разі реалізації продукції поза торгівельним або офісним приміщенням споживач має право розірвати договір за умови повідомлення продавця протягом 14 днів, а субєкт господарювання повинен протягом 30 днів повернути кошти. Також субєктом господарювання не було надано гарантійних зобовязань виробника, його адреси та найменування, дати виготовлення виробу та строк придатності, що порушує п. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином відповідач ввела в оману позивача, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, яка укладається.

В силу ст. ст. 3, 627 ЦК України договору притаманна така ознака як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст. 627 ЦК України, яка з посиланням на ст. 6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, суд вважає, що наявні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору FO 00150 від 10 липня 2017 року, додатку № 1 до договору від 10 липня 22017 року, а також угоду про завдаток на виготовлення металопластикових вікон від 10 липня 2017 року з підстав, передбачених ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 230 ЦК України.

Щодо позовних вимог позивача про встановлення факту нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача при укладенні договору FO00150 від 10 липня 2017 року та додатку № 1 до договору, а також угоди про завдаток від 10 липня 2017 року про виготовлення металопластикового вікна, а також того, що її права як споживача були порушені при укладенні спірного договору, суд не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки у ході розгляду справи були встановлені неправомірні дії з боку відповідача, про що зазначено у мотивувальній частині рішення, а отже це не потребує додаткового зазначення у резолютивній частині рішення шляхом встановлення такого факту.

Згідно із ч. 2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Ураховуючи те, що в ході розгляду справи було встановлено, що відповідач ввела в оману позивача, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, яка укладається, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача збитків у подвійному розмірі, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину в сумі 10786 грн. (5393 грн.х2)

Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за можливе зазначити наступне.

Частиною першою ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Не викликає сумнівів, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу була заподіяна певна моральна шкода, що виразилася у стражданнях та переживаннях, повязаних із необхідністю відстоювання власної позиції та захисту прав.

Разом з тим суду не надані будь-які докази, що обєктивно свідчили б про істотність заподіяної позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди і настання внаслідок дій відповідача суттєвих негативних наслідків для її психологічного та фізичного стану. З урахуванням викладеного та того, що позивачу була заподіяна шкода діями відповідача, суд вважає позовні вимоги у відповідній частині такими, що підлягають частковому задоволенню та визначає суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, керуючись ст. 141 ЦПК України, у звязку із задоволенням позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 грн.

З огляду на наведене суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту нечесної підприємницької практики, встановлення факту порушення прав споживача, визнання недійсним договору та про відшкодування матеріальної, моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсними договір FO 00150 від 10 липня 2017 року, додаток № 1 до договору від 10 липня 22017 року, а також угоду про завдаток на виготовлення металопластикових вікон від 10 липня 2017 року, укладених між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ІПН 9, м. Дніпро, вул. Якова Самарського, буд. 11) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) матеріальну шкоду у розмірі 10786 грн. (десять тисяч сімсот вісімдесят шість грн.) та моральну шкоду у розмірі 1000 грн. (однієї тисячі грн.), а всього 11786 грн. (одинадцять тисяч сімсот вісімдесят шість грн.).

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту нечесної підприємницької практики, встановлення факту порушення прав споживача, визнання недійсним договору та про відшкодування матеріальної, моральної шкоди відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ІПН 9, м. Дніпро, вул. Якова Самарського, буд. 11) на користь держави витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 грн. (шістсот сорок грн.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст рішення виготовлено 04 травня 2018 року.

Суддя М.П. Ходаківський