Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 334/7904/15-ц

провадження № 61-4417св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

від 15 червня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання правочину (договору дарування) недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 27 листопада 2004 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір дарування, відповідно до умов якого

ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла у дар 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, які знаходяться на земельній ділянці площею 667 кв. м, і які належали їй на підставі свідоцтва про право власності від 02 липня 1962 року

НОМЕР_1. Зазначала, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої для неї обставини, а саме, що на момент укладання договору вона припинила спілкування з єдиним сином, який пішов з дому і його місце перебування не було відоме їй до 2015 року. Крім того, вона страждає на ряд хронічних захворювань, що викликало у неї тривогу та занепокоєння за своє життя, а тому вона звернулася до ОСОБА_7 з пропозицією укладання договору дарування, а та мала у свою чергу забезпечувати її матеріально та надавати фізичну допомогу. Укладаючи цей договір, вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, що вона мала намір укласти з відповідачем не договір дарування, а договір довічного утримання, оскільки вона потребувала сторонньої допомоги та матеріального забезпечення, а відповідач зобов'язувалась матеріально забезпечувати її та надавати іншу фізичну допомогу. Стверджувала, що якби ОСОБА_5 не обіцяла доглядати за нею, матеріально забезпечувати та надавати іншу допомогу, то вона ні в якому б разі не укладала б з нею договір дарування, тобто вона помилялася щодо правової природи договору. Крім того, вважала, що вона не пропустила строк позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналася у травні 2015 року, коли отримала від відповідача документи необхідні для оформлення субсидії на оплату комунальних послуг у органах соціального захисту населення, у тому числі і договір дарування від 27 листопада 2004 року.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просила суд визнати договір дарування від 27 листопада 2004 року, укладений між нею та ОСОБА_5, недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вона не надала доказів на підтвердження відсутності її волевиявлення саме під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність

ОСОБА_5 частини будинку, яка є її єдиним житлом, а тому підстав для визнання договору дарування будинку недійсним немає.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір дарування 2/3 частини будинку АДРЕСА_2 укладений 27 листопада 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Другої запорізької державної нотаріальної контори Кузенко Л. В. та зареєстрований у реєстрі за № 4-1611, недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи нове рішення та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінку тій обставині, що позивач під час укладення договору дарування будинку, який є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цього будинку у власність ОСОБА_5 лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та її утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до останньої лише після смерті позивача. Зважаючи, що договір дарування по своїй суті не передбачає виникнення таких обов'язків у обдарованого і не обмежує останнього в праві розпорядитися отриманою в дар частиною будинку на свій розсуд, позивач при укладенні оспорюваного договору дарування помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та ОСОБА_5

У липні 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час укладення договору дарування сторони не домовлялись щодо можливості утримання та догляду відповідачем ОСОБА_3, та позивач не ставила відповідачу такі передумови укладення договору дарування частини будинку. Висновок апеляційного суду про те, що фактичної передачі подарованої частини будинку не відбулося, оскільки в зазначеній частині будинку проживає тільки позивач є безпідставним та не відповідає умовам пункту 7 договору дарування. Також сплата позивачем комунальних платежів за комунальні послуги, які споживала саме позивач є справедливою умовою, та жодним чином здійснення таких платежів не підтверджує те, що відповідач не прийняла в дар зазначену частину будинку та/або те, що фактичної передачі будинку не відбулось. Крім того, позивач не надала судам жодного доказу того, що на час укладення договору позивач страждала якимись хворобами, які б унеможливлювали позивача приймати правильні рішення, усвідомлювати значення та наслідки своїх дії. Також висновок суду про непропущення позивачем строку позовної давності є необґрунтованим та безпідставним.

У серпні 2016 року ОСОБА_3подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 належала 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 27 лютого 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір дарування зазначеної частини будинку.

Згідно з витягом із амбулаторної картки, наданої КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 9» від 09 липня 2015 року № 01-6/47 за період

2000-2015 роки, ОСОБА_3 страждає на ішемічну хворобу серця, кардіосклероз атеросклеротичний СН ІІ А, церебральний атеросклероз ІІ ступінь, дисцикуляторну енцефалопатію, симптоматичну артеріальну гіпертензію, дегенеративно-деструктивне ураження поперекового відділу хребта.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей

229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року

№ 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року

№ 6-93цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Отже, ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, врахувавши роз'яснення, викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, встановивши, що позивач продовжує проживати у спірному будинку, фактичної передачі будинку не відбулося, здійснює особисто оплату комунальних послуг, враховуючи похилий вікна час укладення оспорюваного договору, потребу в сторонньому догляді та матеріальній допомозі, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що укладаючи спірний договір дарування житлового будинку позивач помилялась щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, і таким чином встановив наявність правових підстав для визнання його недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо пропущення строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки у 2015 року відповідач надала позивачу правовстановлюючі документи на спірний будинок для оформлення субсидії, з яких остання дізналася про укладення договору дарування, а не договору довічного утримання, у зв'язку з чим вона дізналася про порушення свого права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило