Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
провадження № 22-ц/778/1601/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

за участі: позивача ОСОБА_3, його представника - адвоката ОСОБА_4

представника відповідача Дудіної Т.О.

третьої особи - Камєнєва О.С. та його представника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж», третя особа - директор державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» Камєнєв Олександр Семенович, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж», третя особа - директор державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» Камєнєв Олександр Семенович, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 01.09.2015р. його було прийнято на роботу до державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на посаду викладача з фізичного виховання коледжу на підставі контракту зі строком дії на рік. 22.08.2016р. він подав директору коледжу заяву про продовження строку дії контракту, на якій директор коледжу поставив резолюцію про згоду. 30.08.2016р. він вийшов на роботу, але наприкінці робочого дня його викликав директор коледжу і зазначив, що його слід звільнити як такого, що не має відповідного рівня освіти. 31.08.2016р. він отримав розрахунок при звільненні, а 13.09.2016р. йому видали трудову книжку та копію наказу № 49-к від 01.09.2016р. про звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку контракту. Про існування будь-якого контракту він не знав.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки його посада не підпадає під перелік посад, за якими передбачено укладання контракту. Тому вважає, що мав місце трудовий договір, укладений на невизначений строк, а умови праці за контрактом погіршують становище порівняно із законодавством, а тому можуть бути визнані недійсними на підставі ст. 9 КЗпП України. Зазначає, що законних підстав для його звільнення не було, він сумлінно виконував роботу, і не притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати протизаконним і скасувати наказ № 49-к «Про припинення трудового договору (контракту)» від 01.09.2016р. про звільнення його на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, поновити його на попередньому місці роботи в тій же посаді та з тим же окладом у коледжі, зобов'язати відповідача зробити запис у трудовій книжці на підставі винесеного судового рішення, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день прийняття судового рішення відповідно до наданої довідки про середню заробітну плату, стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків фактичним обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд виходив із того, положеннями ЗУ «Про вищу освіту» передбачено прийняття на роботу викладачів до вищих навчальних закладів на підставі контракту, а укладення між сторонами у справі строкового трудового договору на підставі контракту підтверджується матеріалами справи. Суд визнав, що позивач був правомірно звільнений за п. 2 ст. 36 КЗпП за закінченням строку дії контракту, оскільки на його продовження було відсутнє волевиявлення роботодавця.

З такими висновками суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони базуються на досліджених судом матеріалах справи, яким надана вірна оцінка, та ґрунтуються на нормах матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції до спірних правовідносин.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Такими законодавчим актом є Закон України «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-ХІІ (зі змінами та доповненнями), що втратив чинність, але діяв станом на час укладання контракту із позивачем.

Так, ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-ХІІ (зі змінами та доповненнями) в редакції, що діяла станом на час укладання контракту з позивачем, передбачалося, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Згідно зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пунктом 2 статті 36 КЗпП України визначено як підставу припинення трудового договору закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Встановлено, що відповідно до п. 2.1.1 Колективного договору ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на 2012-2016рр. трудові відносини між працівниками та адміністрацією здійснюються за трудовим договором, в т.ч. за контрактом.

Судом з»ясовано, що 01.09.2015р. ОСОБА_3 на підставі наказу № 51-к від 06.08.2015р. прийнято на роботу до коледжу на посаду викладача фізичного виховання за умовами контракту, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_3, копією зазначеного наказу (т. 1 а.с. 13, 34).

Відповідно до копії наказу № 51-к від 06.08.2015р. ОСОБА_3 був з ним ознайомлений 06.08.2015р.

08.08.2015р. між ОСОБА_3 та коледжем в особі директора Камєнєва О.С. було укладено контракт з викладачем, про що свідчить підпис ОСОБА_3 у контракті (т.1 а.с. 35-37). Пунктом 11.1 контракту встановлено строк його дії з 01.09.2015р. по 01.09.2016р.

Зважаючи на вказане, суд першої інстанції правильно визнав неспроможними ствердження позивача, що йому не було відомо про умови прийняття на роботу.

Пунктом 7.2 р. 7 контракту з викладачем від 08.08.2015 встановлені підстави для припинення контракту, зокрема, при закінченні строку його дії. При цьому, відповідно до п. 10 цього контракту, за два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк.

Наказом № 49-к від 01.09.2016р. ОСОБА_3 звільнено з посади викладача фізичного виховання з 01.09.2016 у зв'язку з закінченням строку контракту за п. 2 ст. 36 КЗпП України (т. а.с. 14), про що до трудової книжки позивача внесений відповідний запис (т. а.с. 13).

З наказом про звільнення позивача було ознайомлено 01.09.2016р., про що міститься його підпис в наказі (т. 1 а.с. 14 - зворот). Також 01.09.2016р. позивач отримав трудову книжку, що підтверджується його підписом у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (т. 1 а.с. 43-44).

Встановивши вищезазначені обставини, суд прийшов до правильного та обгрунтованого висновку, що особливістю строкового трудового договору є встановлення сторонами моменту його припинення в процесі влаштування особи на роботу. Даючи згоду на укладення строкового трудового договору, працівник заздалегідь зобов'язується виконувати доручену трудову функцію протягом обумовленого проміжку часу. Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого учасники трудових відносин мають право припинити їх без пояснення будь-яких причин цього кроку.

Отже, контракт не може "переходити" в договір на невизначений строк відповідно до пункту 2 ст. 36 КЗпП України, якщо до закінчення строку його дії роботодавець визначився щодо необхідності його припинення.

За матеріалами справи судом встановлено, що 01.07.2016р. листом за вих. № 01-8/515 ОСОБА_3 повідомлено про закінчення дії термінового трудового контракту з 01.09.2016р.

Щодо цього повідомлення між сторонами точились суперечки, оскільки ОСОБА_3 не визнав факту його ознайомлення з ним 01.07.2016р. та вказував, що підпис під повідомленням йому не належить (т. 1 а.с. 38). Тому судом у справі призначалась судова почеркознавча експертиза.

Згідно з висновком експерта від 04.07.2017 № 4-134 відповісти на питання, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Ознайомлений» в повідомленні про закінчення дії термінового трудового контракту № 01-8/515 від 01.07.2016р. ОСОБА_3, не є можливим через значну різницю зразків підписів ОСОБА_3 Короткий рукописний цифровий запис в графі «(дата)» в повідомленні про закінчення дії термінового трудового контракту № 01-8/515 від 01.07.2016р. виконаний ймовірно ОСОБА_3. Відповісти на питання в категоричній формі не виявилось можливим через недостатній обсяг графічної інформації, що міститься в короткому цифровому записі (т. 1 а.с. 223-228).

Крім того, ухвалою суду від 26.09.2017р. у справі було призначено додаткову судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено те же саме питання.

Згідно з висновком експерта від 24.11.2017р. № 4-380, відповісти на поставлене судом питання не виявилось можливим через високу варіаційність зразків підписів ОСОБА_3 та через обмежену кількість зіставних зразків підписів за транскрипцією (том № 2 а.с. 50-54).

Таким чином, шляхом проведення почеркознавчих експертиз не виявилось можливим достовірно встановити, чи підписував ОСОБА_3 повідомлення про закінчення дії термінового трудового контракту № 01-8/515 від 01.07.2016 в графі «Ознайомлений».

Між тим, отримання чи не отримання такого повідомлення працівником від керівника або адміністрації роботодавця не є визначальним, а також не створює будь-яких юридичних наслідків як його отримання, так і не ознайомлення з ним, оскільки працівник і так є обізнаним зі змістом контракту щодо закінчення строку його дії в певну дату.

Зміст контракту не містить умов щодо необхідності такого попередження працівника завчасно до закінчення дії контракту. А тому таке попередження можливе на розсуд адміністрації.

Відтак, непопередження працівника за два місяці або завчасно про закінчення строку дії контракту не створює правових підстав вважати його поновленим або продовженим на новий строк, тим більш не переводить трудові відносини в площину безстрокового трудового договору.

Пунктом 10 контракту визначено, що за два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк.

За змістом цього пункту слідує, що за два місяці сторони вже мали продовжити дію контракту або укласти його на новий строк, чого в даному випадку між сторонами не відбулось.

В цей строк ОСОБА_3 перебував у відпустці, а вийшовши узнав, що буде звільнений за закінченням строку дії контракту.

Тобто для продовження або поновлення контракту має бути обопільна згода обох сторін, в той час як роботодавець такого волевиявлення не мав, а мотиви відсутності волевиявлення, зокрема, в даному випадку відсутність у позивача кваліфікації «спеціаліста» або «магістра» правового значення не мають. Та лише свідчать про те, що роботодавець виправив свою помилку, допущену при прийняття позивача на роботу без повної вищої освіти, за що працівник з кадрових питань ОСОБА_8 в подальшому притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Ті доводи позивача, що директор коледжу Камєнєв О.С. хотів продовжити з ним контракт, викликавши його з відпустки 17.08.2016р., у якій він перебував згідно з наказом № 47-вк від 15.06.2016р. з 04.07.2016р. по 29.08.2016р., та запропонувавши подати відповідну заяву про продовження трудового договору, ще не доводить автоматичне продовження на цій підставі трудового договору, оскільки такою підставою є лише наказ керівництва та/або договір про продовження дії контракту або новий контракт, укладений на новий строк. Проте таких дій роботодавець не вчинив.

Між тим, зміна думки директора, як свідчать матеріали справи, відбулась вже після написання такої заяви, а саме після виходу позивача з відпустки та пропозиції йому працівником з кадрових питань ОСОБА_8 надати копію диплома про вищу освіту, якого у нього не малось, оскільки він здобув лише кваліфікацію «бакалавра». Тому, враховуючи, що для викладацької роботи у вищому навчальному закладі передбачена наявність вищої освіти за кваліфікацією не нижче «спеціаліста», то контракт з ним укладений бути не міг.

Те, що на нього вже був вироблений навчальний план на новий навчальний рік 2016-2017рр., також не створює підстав для висновку про продовження з ним трудових відносин, оскільки такі плани розробляються завчасно - у травні минулого навчального року, перед відпускним періодом працівників навчального закладу, та в штатному розкладі на той час ОСОБА_3 ще значився як викладач фізичної культури.

Враховуючи всі вищенаведені обставини, підстав для визнання звільнення позивача незаконним не мається, а відтак і для задоволення всіх похідних від цього вимог позивача.

Беручи до уваги все вищенаведене, апеляційний суд визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України вона підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 травня 2018р.

Головуючий:

Судді: