Справа № 379/1532/17 Головуючий у І інстанції Василенко О. М.
Провадження № 22-ц/780/2085/18 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 26 04.05.2018
ПОСТАНОВА

04 травня 2018 року Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Верланова С.М., Журби С.О.

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Таращанського районного суду Київської області від 22 лютого 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Тимошенко - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

встановила:

у листопаді 2017 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до Таращанського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 29.05.2013 року Тимошенко - ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до п.2.1.1.5.5. Умов та правил надання банківських послуг,- позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором.

Станом на 31.10.2017 року відповідач має заборгованість за кредитним договором на загальну суму 51 892,54 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 1 788,00 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 43 157,28 грн.; заборгованості за пенею та комісією - 4 000,00 грн.; штрафу - 500,00 грн. (фіксована частина); штрафу - 2 447,26 грн. (процентна складова).

Просило стягнути з Тимошенко - ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 51 892 грн. 54 коп. за кредитним договором № б/н від 29.05.2013 року.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 22 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ретельний огляд наявної у матеріалах справи Анкети - заяви Тимошенко - ОСОБА_2 від 29.05.2013 року не підтверджує визнаний місцевим судом як встановлений факт того, що строк дії, отриманої відповідачем становив до 29.05.2014 року, оскільки цього не слідує з її змісту.

Зазначення строку дії платіжної картки в анкеті - заяві не є звичаєм, окрім того, що строк дії платіжної картки зазначено в анкеті - заяві позичальника - ще ніколи не було встановлено жодним судом України під час розгляду судових справ у подібних правовідносинах.

Також зазначає, що інформацію про строк дії платіжної картки ним суду не надавалося, її не містить жодний документ у справі, тому на спростування встановленого місцевим судом про строк дії платіжної картки до 29.05.2014 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» також додає інформацію про те, що відповідач за анкетою - заявою від 29.05.2013 року отримав платіжну картку НОМЕР_1 зі строком дії по 12/16, тобто по 31.12.2016 року.

Апелянт, стверджує, що останній платіж у погашення заборгованості відповідач здійснив 13.03.2015 року у сумі 300 грн.

Також, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що з даним позовом до відповідача звернулося до суду не 21.11.2017 року, про що суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні, а 14.11.2017 року на доказ чого долучена накладна поштового оператора «Меркурий» № 574557 та реєстр № 8863127 позовів до Таращанського районного суду Київської області які датовані зазначеною датою.

Апелянт стверджує, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не пропустив строк позовної давності, а ні з умови обчислення її перебігу з наступного дня за останнім днем строку дії платіжної картки, а ні з дня здійсненого відповідачем платежу у погашення заборгованості.

Просило скасувати рішення Таращанського районного суду Київської області від 22 лютого 2018 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також стягнути з Тимошенко - ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПриватБанк» судові витрати понесені по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

В свою чергу, Тимошенко - ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що відповідно до фактичних обставин 29 травня 2013 року шляхом Анкети - заяви у відділенні банку позивача відповідач отримав кредит у сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки та іншими умовами. Умовами так званого кредитного договору, сторони встановили строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Тобто даний договір був чинним до 29.05.2014 року. У вищезазначеному пункті зазначено, що якщо на протязі цього строку жодна із сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Відповідач стверджує, що даний кредит він повернув у 2013 році та здав картку НОМЕР_2 до місцевого відділення банку.

Що стосується відносно картки НОМЕР_1, то зазначає, що вона не має ніякого відношення до отримання відповідачем кредиту у сумі 300 грн.

Крім того, 29.05.2013 року шляхом заповнення Анкети - заяви відповідач отримав від банку кредит у сумі 300 грн., однак, оскільки договір було розірвано, то пролонгація банківської картки НОМЕР_2 не могла бути проведена і строк дії даної картки не міг бути продовженим, а тому будь - які претензії по даному договору могли бути пред'явленні відповідачу на протязі 2014 - 2017 років.

Просив рішення Таращанського районного суду Київської області від 22 лютого 2018 року залишити без змін, а судові витрати покласти на позивача.

Дослідивши надані матеріали, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 29.05.2013 року Тимошенко - ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до п.2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, п.2.1.1.12.11 Правил користування платіжною карткою відповідач зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

У разі невиконання ним зобов'язань за договором, на вимогу позивача виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди останнього.

При порушенні строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, відповідач зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Позивач має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленої ним частці в разі невиконання відповідачем своїх боргових та інших обов'язків за цим договором.

Всупереч вимогам даного договору, останній належним чином зобов'язання, встановлені договором не виконав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовна заява банку надійшла до суду з пропуском строку позовної давності, що відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Норма ч.1 ст.264 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності переривається вчиненням боржником дій, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: - визнання пред'явленої претензії; - зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; - письмове прохання відстрочити сплату боргу; - підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; - письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; - часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду .

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року (справа №6-14цс14).

За змістом п.7 ч.11ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Згідно п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» також звертається увага на те, що враховуючи положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо) положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується і до додаткових вимог банку.

Стаття 266 ЦК України вказує на те, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною кредитного договору, укладеного між позивачем та Банком, договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку ні одна із сторін не проінформує іншу про припинення договору, він автоматично продовжується на такий же строк.

Таким чином, відповідно до Умов договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і позивачем, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки.

Відповідно до анкети-заяви, наданої позивачем, строк дії картки до 29.05.2014 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою про захист порушеного права 21.11.2017 року.

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що позивач, подавши позовну заяву в листопаді 2017 року, звернувся до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, який по даним правовідносинам сплив і який обчислюється з моменту закінчення дії платіжної картки до моменту пред'явлення позову, оскільки після закінчення строку дії платіжної картки банк продовжував нараховувати відсотки та штрафні санкції, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.4-5). Поважних причин пропуску Банком строку звернення до суду судом не встановлено, заяви про поновлення строку на розгляд суду не надходило.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа №6-14 цс14), згідно якої відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки , а не закінченням строку дії договору.

Частинами 4,5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог та вірно вказав, що позивачем пропущено строк для звернення до суду із даним позовом.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст.7,328,355,356,391 ЦПК України, ч.4 ст.267 ЦК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків визначених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді