Постанова

Іменем України

18 квітня2018 року

м. Київ

справа № 148/817/16-ц

провадження № 61-4508св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич Алла Вікторівна, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Тульчинського районного управління юстиції

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Колоса С. С., Жданкіна В. В., Медвецького С. К.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу КовганичА. В., відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Тульчинського районного управління юстиції, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 у період з 23 листопада 2001 року по 05 серпня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 У шлюбі у них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_6 придбав житловий будинок із господарськими спорудами АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 31 жовтня 2003 року, посвідченим державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Мовчан В.І. Вказаний будинок був оформлений на ім'я ОСОБА_6

У зазначеному будинку подружжя не проживало, а лише здійснювало ремонт, вкладаючи у це кошти та спільно користуючись ним до початку 2013 року.

Після розірвання шлюбу спільно нажите майно, ні в добровільному, ні в судовому порядку не ділилося, так як за спільною згодою подружжя користувалося ним разом. Після розірвання шлюбу та до початку 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 продовжували проживати разом.

До травня 2013 року позивач мала доступ до спільного будинку і продовжувала ним користуватися. На початку травня 2013 року їхні взаємовідносини із ОСОБА_6 погіршилися і вони перестали спілкуватися.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на майно, яке належало йому на праві власності. Єдиним спадкоємцем після його смерті став неповнолітній син ОСОБА_3 та ОСОБА_6 - ОСОБА_7 Позивач, яка є законним представником неповнолітнього сина, звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, у тому числі і на Ѕ частини житлового будинку із надвірними спорудами АДРЕСА_1. Проте у відповіді від 24 грудня 2015 року Тульчинська державна нотаріальна контора, за підписом завідуючої, повідомила, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я спадкоємця ОСОБА_7 після смерті батька ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_1, не має можливості у зв'язку з тим, що право власності на вказаний будинок погашено в реєстрі прав на нерухоме майно 16 травня 2013 року, який в подальшому був відчужений іншій особі.

Звернувшись до державного реєстратора та отримавши витяг з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач дізналася, що 22 травня 2013 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_4 житловий будинок із господарськими будівлями АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А. В. та зареєстрований у реєстрі за № 344.

Укладаючи договір купівлі-продажу будинку від 22 травня 2013 року без згоди на це позивача, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 грубо порушили її право власності на частину у спільному майні подружжя.

Враховуючи наведене, позивач просила:

визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений 22 травня 2013 року приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А. В.;

визнати недійсним рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1, номер запису про право власності 2472738 від 22 травня 2013 року, здійснене приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А. В. та скасувати його.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач, надаючи згоду на оформлення та реєстрацію за ОСОБА_6 договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 31 жовтня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9, ОСОБА_10, фактично визнала, що будинок з господарськими будівлями стане особистою власністю ОСОБА_6, а тому він як власник спірного майна розпорядився ним на власний розсуд та уклав спірний договір купівлі-продажу з ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 липня 2016 року скасовано в частині та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 від 22 травня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А. В.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд рішення мотивував тим, що твердження, викладене в рішенні суду першої інстанції, про те, що даючи згоду на оформлення та реєстрацію договору купівлі-продажу будинку на чоловіка, позивач визнала за ним право власності на вказане майно, суперечить нормам матеріального права.

З договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 Вінницької області, укладеного 22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вбачається, що згода ОСОБА_3 на розпорядження майном відсутня. Цей договір потребує нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а тому згода другого з подружжя має бути подана письмово та нотаріально посвідчена.

Враховуючи те, що письмова згода на відчуження майна дружиною не надавалась та відповідно нотаріально не посвідчувалася, позивач обґрунтовано звернулася з позовною заявою до суду про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди.

Крім того, суд звертав увагу на те, що позивачем не пропущено строк позовної давності звернення до суду, оскільки про своє порушене право позивач дізналася у грудні 2015 року, коли отримала відповідь Тульчинської державної нотаріальної контори від 24 грудня 2015 року, а до суду із позовом звернулася у квітні 2016 року.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення суду апеляційної інстанції, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що, вирішуючи спір, апеляційний суд не врахував, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 ні в добровільному, ні в судовому порядку не зверталася до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, тим самим не скористалася трирічним строком позовної давності для звернення до суду з приводу розподілу майна.

Крім того, апеляційний суд не взяв також до уваги, що в липні 2011 року ОСОБА_3 уклала новий шлюб і до дня продажу спірного будинку ОСОБА_4 - 22 травня 2013 року, претензій до свого колишнього чоловіка за його життя з приводу поділу спільного майна подружжя не пред'являла.

ОСОБА_4 у касаційній скарзі звертає увагу на те, що набув право власності на житловий будинок на підставах, не заборонених законом, йому не було відомо, що Ѕ частини спірного будинку належала позивачу, як колишній дружині ОСОБА_6 При оформленні у нотаріуса договору купівлі-продажу будинку у паспорті ОСОБА_6 був відсутній запис про реєстрацію шлюбу, а шлюб з ОСОБА_3 було розірвано ще в 2008 році, про що він дізнався від самого ОСОБА_6

На час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу - 22 травня 2013 року, ОСОБА_3 не перебувала в шлюбі із ОСОБА_6 вже понад п'ять років, крім того, у липні 2011 року зареєструвала шлюб з іншим чоловіком.

Враховуючи наведене, зазначає, що стаття 65 СК України не стосується до правовідносин, які склалися на той час між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а він у свою чергу є добросовісним набувачем житлового будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення від ОСОБА_3, у яких заявник просить залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом установлено, що в період шлюбу 31 жовтня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 придбали житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 Вказаний будинок був оформлений на ім'я ОСОБА_6

22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1

ОСОБА_3 не надавала письмової згоди на укладення зазначеного договору купівлі-продажу будинку, указаний будинок є спільним майном подружжя, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач обґрунтовано звернулася до суду із позовною заявою про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що позивачем не пропущено строк позовної давності звернення до суду, оскільки про своє порушене право позивач дізналася у грудні 2015 року, коли отримала відповідь Тульчинської державної нотаріальної контори від 24 грудня 2015 року, а до суду із позовом звернулася у квітні 2016 року.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції 2004 року), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально завірена.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Проте відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Таким чином, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, що укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку лише з підстав неотримання згоди дружини на його укладення, суд апеляційної інстанції вищезазначені вимоги закону не врахував, не встановив, чи діяв покупець ОСОБА_4 добросовісно при укладенні спірного договору, чи було йому відомо, що будинок є спільним майном подружжя і що позивач не надавала своєї згоди на його продаж.

У правових позиціях Верховного Суду України, викладених у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 та постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, зазначено, що саме на необхідність встановлення факту добросовісної поведінки сторін оспорюваного договору, якщо його предметом є спільне майно подружжя, необхідно звертати увагу при вирішенні спорів про визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Однак, вирішуючи спір, апеляційний суд не врахував вищевказаних положень закону, чим порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки відповідачем ОСОБА_4 не доведено того факту, що при укладенні оскаржуваного договору він діяв добросовісно та йому не було відомо, що будинок є спільним майном подружжя і що позивач не надавала своєї згоди на його продаж.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 зазначив, що при оформленні спірного договору купівлі-продажу він особисто від ОСОБА_6 дізнався, що шлюб із ОСОБА_3 було розірвано у 2008 року, що дає підстави вважати, що спірний будинок міг бути придбаний у період шлюбу.

Крім того, як вбачається з пояснень представника відповідача ОСОБА_11, зазначених у рішенні суду першої інстанції, ОСОБА_6 після отримання задатку повідомив, що у нього є син.

При цьому апеляційний суд, ухвалюючи рішення про визнання недійсним договору, виходив лише із загальних підстав його недійсності відповідно до статті 65 СК України, та не встановив факту добросовісності сторін договору при його укладенні.

Вирішуючи спір на підставі чинного на той час ЦПК України 2004 року, суд усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи характер спірних правовідносин.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А.С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик