Справа №487/3298/17 02.05.2018
Провадження №22-ц/784/674/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/3298/17 Категорія 50
Провадження № 22-ц/784/674/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2018 року, постановлене під головуванням судді Щербини С.В. в приміщенні суду о 12 год. 00 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що з 2000 по 2013 році він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою по справі, від якого мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу з відповідачкою залишилася проживати з ним. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.11.2012 року з 15.08.2012 року з відповідачки на його користь стягнуті аліменти на утримання доньки у розмірі 550 грн. щомісячно. Внаслідок невиконання відповідачкою рішення суду утворилася заборгованість по сплаті аліментів у сумі 31625 грн. За його розрахунками за період з 15 серпня 2012 року по червень 2017 року сума неустойки, яку відповідачка зобов'язана сплатити на його користь складає 282116,16 грн. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 на його користь пеню за прострочення сплати аліментів у сумі 282 116 грн. 16 коп.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму пені за прострочення сплати аліментів за період з 15.08.2012 року по 01.06.2017 рік у розмірі 10 307 грн. 31 коп. В іншій частині позовних вимог відмовив. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з'явилася, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялася в установленому ч.11 ст.128 ЦПК України порядку через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, оскільки її зареєстроване місце проживання(перебування) чи місце роботи невідомі, а результати розшуку в межах кримінального провадження результатів не дали.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що з 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.06.2013 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.11.2012 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3, щомісяця у розмірі 550 грн. з подальшою індексацію відповідно до закону, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.08.2012 року до повноліття дитини.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4- ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1000 грн., але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, з дня пред'явлення позову та до досягнення повноліття дитини.

Свої зобов'язання по сплаті аліментів ОСОБА_3 не виконує. Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, наданого державним виконавцем Заводського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва, заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів за період з 15.08.2012 рік по 01.07.2017 року складає 34038,87 грн.

З приводу ухилення ОСОБА_3 від сплати встановлених Заводським районним судом м. Миколаєва від 16.11.2012 року коштів на утримання дитини за заявою ОСОБА_1 було порушено кримінальне провадження за ч.1 ст.164 КК України, та внесене до ЄРДР 30.04.2013 року за №0002373.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Як роз'яснено в абзаці 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 р., передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Проаналізувавши зазначені вище обставини справи та норми права, які регулюють правовідносини сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для нарахування та стягнення з ОСОБА_3 пені за прострочення сплати аліментів, так як доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась з незалежних від неї причин, відповідачкою суду не надано.

Проте, суд не погодився з розрахунком пені, наданим позивачем, за період з 15.08.2012 року по 01.06.2017 рік в сумі 282 116 грн. 16 коп. При цьому судом першої інстанції було враховано правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 01 липня 2015 р. у справі за № 6-94цс15, про те, що з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Виходячи з викладеної правової позиції, та розміру заборгованості за кожен місяць, яка визначається як різниця між нарахованою сумою аліментів та сплаченою відповідачем, суд вважав, що розмір пені за прострочення сплати аліментів за період з 15.08.2012 року по 01.06.2017 рік складає 10307грн.31 коп.: а саме за 2012рік: за серпень 283,87 х 1% х 16 днів = 45,42 грн.; за вересень 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за жовтень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за листопад 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за грудень 550,00 х 1% х 31 день = 170,50 грн. За 2013рік: за січень 550,00 грн. х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за лютий 550,00 х 1% х 28 день = 154 грн.; за березень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за квітень 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за травень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за червень 550,00 х 1% х 30 днів = 165 грн.; за липень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за серпень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за вересень 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за жовтень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за листопад 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за грудень 550,00 х 1% х 31 день = 170,50 грн. За 2014рік: за січень 550,00 грн. х 1% х 31 днів = 170,50 грн. за лютий 550,00 х 1% х 28 день = 154 грн.; за березень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за квітень 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за травень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за червень 550,00 х 1% х 30 днів = 165 грн.; за липень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за серпень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за вересень 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за жовтень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за листопад 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за грудень 550,00 х 1% х 31 день = 170,50 грн. За 2015рік: за січень 550,00 грн. х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за лютий 550,00 х 1% х 28 день = 154 грн.; за березень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за квітень 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за травень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за червень 550,00 х 1% х 30 днів = 165 грн.; за липень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за серпень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за вересень 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за жовтень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за листопад 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за грудень 550,00 х 1% х 31 день = 170,50 грн. За 2016 рік: за січень 550,00 грн. х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за лютий 550,00 х 1% х 29 день = 159,50 грн.; за березень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за квітень 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за травень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за червень 550,00 х 1% х 30 днів = 165 грн.; за липень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за серпень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за вересень 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за жовтень 550,00 х 1% х 31 днів = 170,50 грн.; за листопад 550,00 х 1% х 30 день = 165 грн.; за грудень 550,00 х 1% х 31 день = 170,50 грн. За 2017 рік: за січень 844,50 грн. х 1% х 31 днів = 261,80 грн.; за лютий 844,50 х 1% х 28 день = 236,46 грн.; за березень 844,50 х 1% х 31 днів = 261,80 грн.; за квітень 844,50 х 1% х 30 день = 253,35 грн.; за травень 888,50 х 1% х 31 днів = 275,43 грн.; за червень 888,50 х 1% х 30 днів = 266,55 грн.

Враховуючи проведений розрахунок пені, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенні, та вважав можливим стягнути з ОСОБА_3 суму пені за прострочення сплати аліментів за період з 15.08.2012 року по 01.06.2017 року у розмірі 10 307грн.31 коп.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, зазначеному в тексті рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд необґрунтовано взяв до уваги правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 р. у справі за № 6-94цс15, не застосувавши до правовідносин сторін інший правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 р. у справі за № 6-149цс14, а також не врахував правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 р. у справі за № 6-300цс16, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду, так як в тексті постанови Верховного Суду України від 01 липня 2015 р. у справі за № 6-94цс15 зазначено, що вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права Верховний Суд України відступає від правової позиції щодо застосування частини першої статті 196 СК України, викладеної у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-81цс13) та 1 жовтня 2014 року (справа № 6-149цс14).

Отже, у суду не було підстав при вирішенні спору по даній справі застосовувати правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 р. у справі за № 6-149цс14. А правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 р. у справі за № 6-300цс16, повторює правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 р. у справі за № 6-94цс15.

Необґрунтованим є посилання в апеляційній скарзі також на те, що суд не застосував під час прийняття рішення у справі зміни до ст. 196 СК України, які були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо поліпшення захисту права дитини на належне утримання», виходячи з наступного.

Як убачається з тексту позовної заяви та доданого до неї розрахунку пені, яку позивач просив стягнути з відповідачки, ним був визначений період заборгованості по сплаті аліментів, за який підлягає нарахуванню пеня, а саме з 15 серпня 2012 року по 01 червня 2017р., визначивши таким чином предмет позову по даній справі.

В Прикінцевих положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо поліпшення захисту права дитини на належне утримання» від 17 травня 2017р. зазначено, що він набирає чинності через місяць з дня його опублікування. Опублікований вперше зазначений закон був 08 червня 2017р. Отже він набрав чинності тільки 08 липня 2017року.

Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо поліпшення захисту права дитини на належне утримання» не розповсюджується на правовідносини, які є предметом позову у даній справі, оскільки вони виникли до набрання ним чинності.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про те, що судом не нарахована та не стягнута індексація аліментних платежів, так як суд згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які відповідно до ст. ст. 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідача.

Аналіз змісту позовної заяви свідчить про те, що позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, виклав в ній тільки ті обставини, які стосуються нарахування пені та визначення її розміру, виходячи з заборгованості, визначеної державним виконавцем станом на 01.06.2017р. в сумі 31625грн., яка вирахувана, виходячи з щомісячного розміру аліментів у сумі 550грн. При цьому позовна заява не містить обґрунтування необхідності здійснити індексацію аліментних платежів з наведенням обставин щодо наявності підстав для її нарахування, а також способу захисту права даних прав позивача.

Отже, вимоги щодо індексації аліментних платежів не є предметом позову у даній справі, а тому у суду в межах заявлених позовних вимог у даній справі не було правових підстав приймати будь-яке рішення з цього приводу.

Не відповідає обставинам справи також посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд в рішенні переплутав дати, зазначивши, що він перебував у шлюбі з відповідачкою з 2000р., тоді як він перебував з нею у шлюбі з 2001р., так як позивач сам в позові посилався на те, що він перебував з відповідачкою у шлюбі з 2000р., що підтверджується копією свідоцтва про одруження сторін.

Порушення строків розгляду справи не впливає на правильність рішення по суті заявлених вимог та не є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом положень ст. 209 ЦПК України є некоректним, так як на час винесення рішення судом діяв ЦПК України в новій редакції і ст. 209 ЦПК України в новій редакції не регулювала порядок ухвалення рішень. На час розгляду справи порядок ухвалення рішення регулювався ст.259 ЦПК України, а порядок проголошення судового рішення- ст. 268 ЦПК України, згідно частин 4 та 5 якої у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Як убачається з матеріалів справи сторони до судового засідання, яким завершувався розгляд справи, не з'явилися. Тому суд керувався положеннями ч.4,5 ст. 268 ЦПК України. За такого слід дійти висновку, що таємниця нарадчої кімнати судом порушена не була.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не є підставою для скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 367,368,375, 381,382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 04 квітня 2018 року