Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 303/3863/16-ц

провадження № 61-6263св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - виконавчий комітет Мукачівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2016 року у складі судді Заболотного А. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Леска В. В., Джуги С. Д., Боднар О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - виконавчий комітет Мукачівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що вона є користувачем квартири АДРЕСА_1. В квартирі, крім неї, також зареєстровані відповідачі у справі, проте останні протягом тривалого часу

фактично не проживають в ній, комунальні послуги не сплачують, не беруть участь у веденні спільного господарства.

Посилаючись на наведене, позивач просила визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність останнього у квартирі понад визначений статей 71 ЖК УРСР строк зумовлено поважною причиною, а саме його хворобою та неможливістю самостійно пересуватися, при цьому він не втратив інтересу до житлової площі у спірній квартирі, його дружина слідкує за господарством в квартирі, що підтверджується показами свідків, а також оплачує житлово-комунальні послуги.

Також відмовляючи у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_6, який подав заяву про визнання ним позову, суд виходив з того, що визнання позову відповідачем не може бути визнано таким, що відповідає вимогам закону, оскільки суд не мав можливості роз'яснити останньому правові наслідки подання ним такої заяви, а тому у прийнятті вказаної заяви відмовлено. При цьому із показів свідків вбачається, що ОСОБА_6 постійно проживає в спірній квартирі із народження і по теперішній час.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 06 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що відповідач ОСОБА_5 у зв'язку з хворобою позбавлений можливості пересуватися, так як потребує постійного догляду, тобто з поважних причин не проживає у спірній квартирі понад шість місяців, а відповідач ОСОБА_6 постійно проживає у даній квартирі, а тому відсутні підстави для визнання вказаних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Крім того, на момент винесення рішення позивач вже не була наймачем або власником спірної

квартирі, оскільки продала її іншій особі.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 вересня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що ОСОБА_5 не є членом її сім'ї, оскільки 08 липня 2003 року він розлучився з основним наймачем квартири та змінив місце свого проживання, а тому за ним не може зберігатися право на житло відповідно до статті 71 ЖК УРСР. Крім того, звертає увагу, що останній захворів вже після того як перестав бути членом сім'ї наймача. Також вважає, що визнання ОСОБА_6 позову не суперечить нормам закону, не порушує права та інтереси третіх осіб, а тому вказана заява має бути прийнята судом.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що відповідно до договору найму від 12 травня 1976 року ОСОБА_8 (бабуся позивача) була основним наймачем квартири АДРЕСА_1. Згідно зі свідоцтвом про смерть від 13 березня 2014 року, виданого повторно, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно довідки від 25 червня 2015 року, виданої ТОВ «І.Т.В. Сервіс», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_5, який є колишнім чоловіком ОСОБА_8, у зв'язку з хворобою та неможливістю самостійного самообслуговування не проживає в АДРЕСА_3 з 2013 року, проте його дружина ОСОБА_9 постійно приходить до спірної квартири, слідкує за господарством та сплачує комунальні послуги.

Відповідач ОСОБА_6, який є братом позивача та онуком померлої ОСОБА_8, постійно проживає в спірній квартирі, що підтверджується показами свідків та актом від 05 березня 2016 року № 65, складеного у присутності паспортиста ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс».

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Як вбачається з виписки з історії хвороби та відповіді на запит Мукачівської центральної районної лікарні Департаменту охорони здоров'я України від 21 березня 2016 року, ОСОБА_5 перебуває під диспансерним наглядом у судинного невролога та сімейного лікаря з 2011 року з діагнозом церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ступені, наслідки перенесеного ішемічного інсульту в басейні лівої СМА з правобічним геміпарезом, вираженим порушенням функції ходи, дизартрією. Загальний стан хворого стабільно важкий, неможливість самостійного самообслуговування, хворий за станом здоров'я потребує постійного стороннього догляду та допомоги.

У зв'язку з хворобою та необхідністю постійного стороннього догляду відповідач ОСОБА_5 проживає у квартирі своєї дружини ОСОБА_9 за адресою: квартира АДРЕСА_2.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_5 був відсутній у спірній квартирі понад визначений статтею 71 ЖК Української РСР строк, проте така обставина зумовлена поважною причиною, а саме хворобою останнього та неможливістю самостійно пересуватися. ОСОБА_5 не втратив інтересу до житлової площі у цій квартирі, його дружина ОСОБА_9 постійно приходить до спірної квартири, слідкує за господарством та оплачує житлово-комунальні послуги.

Враховуючи наведене, суди дійшли правильного висновку про наявність поважних причин відсутності відповідача ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

Також, відмовляючи у прийнятті заяви про визнання відповідачем ОСОБА_6 позову, суди правильно виходили з того, що останній проживає в спірній квартирі, а тому немає підстав для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, відповідно до вимог статті 71 ЖК Української РСР.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2015 року, яке було скасовано ухвалою цього ж суду від 17 березня 2016 року, відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

10 грудня 2015 року на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області № 321 позивач ОСОБА_4 одноособово приватизувала квартиру АДРЕСА_1, а 11 грудня 2015 року отримала на неї свідоцтво про право власності.

При цьому 23 грудня 2015 року ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру ОСОБА_10, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 березня 2016 року.

Враховуючи наведене, на момент ухвалення рішення у справі наймачем або власником спірної квартири ОСОБА_4 вже не була, а тому втратила право заявляти вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України ( у редакції 2004 року) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції 2004 року), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 не є членом сім'ї позивача - не заслуговують на увагу, оскільки останній був членом сім'ї основного наймача спірної квартири ОСОБА_8, крім того, на момент розгляду справи та ухвалення рішення, ОСОБА_4 взагалі не є наймачем або власником спірної квартири, оскільки подарувала її ОСОБА_10

Суд також не приймає до уваги інші доводи касаційної скарги, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик