РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/2144/17

02 травня 2018 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Олійника П. В.

з участю секретаря Озарчук Л.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5 та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», про стягнення матеріальної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути в її користь 29278,28 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, завданої їй внаслідок ДТП.

В обгрунтування позову покликається на те, що 13 жовтня 2015 року сталося ДТП з участю належних їй та відповідачу транспортних засобів. Згідно постанови Апеляційного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року винним у вчиненні ДТП визнано третю особу ОСОБА_5. Вважає, що відповідач як власник джерела підвищеної небезпеки повинен відшкодувати причинену їй матеріальну шкоду.

За клопотанням представника відповідача до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача було залучено ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов повністю та з аналогічних підстав. Представник позивача висловила сумнів з приводу долученого відповідачем до матеріалів справи договору позички транспортного засобу, оскільки, раніше при розгляді справи про адміністративне правопорушення цей договір ніде не фігурував. Просять позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що ДТП сталося по вині третьої особи ОСОБА_5, який на той час фактично використовував автомобіль згідно договору позички транспортного засобу та керував ним. Просить в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не зявився і від отримання повісток із суду неодноразово відмовлявся. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Представник третьої особи ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в судове засідання не зявився, а просив розглянути справу у його відсутність. В надісланому до суду поясненні щодо позову вказує, що позивач у встановлений строк не зверталася до страхової компанії для виплати страхового відшкодування, а тому у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відсутні підстави для проведення позивачу таких виплат.

Суд, заслухавши пояснення сторін та свідків, зясувавши обставини та дослідивши докази по справі, вважає, що позов не підлягає до з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 жовтня 2015 року близько 11 год. 30 хв. на автодорозі Київ-Чоп 356 км. сталося ДТП з участю автомобіля НОМЕР_1, який належить на праві власності позивачці, та автомобіля НОМЕР_2, який належить на праві власності відповідачу і яким керував третя особа ОСОБА_5. Внаслідок ДТП автомобілю позивача було заподіяно механічних пошкоджень.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року третю особу ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яке призвело до описаної вище ДТП.

Частиною першою ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для виникнення відповідальності: а) наявність шкоди; б) протиправна дія заподіювача шкоди; в) наявність причинного зв?язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).

Обов"язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила ч. 2 ст. 1187 ЦК передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є «особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку». Тобто вказується на дві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки -- юридичну і матеріальну. Так, за юридичною ознакою володільцем визнається тільки та особа, яка володіє певним правом по відношенню до джерела підвищеної небезпеки. Таким правом може бути право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо. Згідно з матеріальною ознакою володільцем визнається той власник або інший титульний володілець джерела підвищеної небезпеки, який одночасно фактично його використовує, зберігає або утримує.

Не визнається володільцем джерела і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляла джерелом в силу виконання своїх трудових обов"язків перед володільцем джерела підвищеної небезпеки. Проте якщо громадянину було заборонено управляти транспортним засобом, а він без дозволу скористався ним в особистих цілях, то дане діяння вважатиметься неправомірним заволодінням і на нього буде покладено обов"язок відшкодовувати шкоду згідно ст. 1187 ЦК.

Якщо власник передає транспортний засіб іншій особі в технічне управління без належного правового оформлення, то суб"єктом відповідальності є власник транспортного засобу. Якщо ж особа керувала транспортним засобом на відповідній правовій підставі, то на неї покладається обов"язок відшкодувати завдану шкоду, а не на власника.

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху передбачено, що власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

В судовому засіданні з показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення після ДТП реєстраційне посвідчення на автомобіль НОМЕР_2 знаходилося у водія ОСОБА_5, який його і надавав.

В звязку із вищенаведеним суд бере до уваги і договір позички транспортного засобу, який було укладено між власником автомобіля Мітсубісі L-200 та ОСОБА_5. Одночасно суд відхиляє посилання представника позивача, яка заперечувала з приводу даного договору позички так як раніше при розгляді справи про адміністративне правопорушення про нього не було відомо. На думку суду раніше ставилося лише питання про притягнення до адмінвідповідальності винну особу, а договір позички транспортного засобу при цьому жодного значення не мав.

На думку суду також не заслуговує на увагу посилання представника позивача на правову позицію Верховного суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-108 цс 13. Згідно даної правової позиції шкода, (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Разом з тим, в судовому засіданні по дані справі не здобуто доказів, що між відповідачем та водієм ОСОБА_5 існували трудові відносини.

На підставі наведеного суд вважає, що позов про стягнення матеріальної шкоди заявлений позивачем до неналежного відповідача.

Предявлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За таких обставин, оскільки позов заявлений до неналежного відповідача, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 89, 259, 260 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5 та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», про стягнення матеріальної шкоди.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяОСОБА_8