Справа № 462/2330/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/4/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря: Куцика І.Б.,

з участю: ОСОБА_2, представника Державної казначейської служби України ОСОБА_3, представника Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львів ГТУЮ ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2та Державної казначейської служби України на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби, Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львів ГТУЮ про стягнення матеріальної та моральної шкоди, витрат на правову допомогу,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року визнано неправомірними дії працівників Залізничного ВДВС ЛМУЮ, скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №461/11014/13-ц від 09 грудня 2014 року, зобов»язано державного виконавця поновити провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

Діями посадових осіб Залізничного ВДВС ЛМУЮ йому заподіяно матеріальну та моральну шкоду, оскільки рішення суду тривалий час залишалося не виконаним.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог позивач ОСОБА_2 просив:

стягнути із Державної казначейської служби України на його користь матеріальну шкоду в сумі 9664,12 гривень;

моральну шкоду - 60000 гривень;

витрати на правову допомогу 5000 гривень (а.с.1-3;45).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львів ГТУЮ про стягнення матеріальної та моральної шкоди, витрат на правову допомогу задоволено частково.

Стягнуто з Держави України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди - 3000 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та Державна казначейська служба України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що неправомірними діями Залізничного ВДВС йому завдано значної матеріальної шкоди, яка полягає у тривалому лікуванні двох неврологічних захворювань в умовах денного стаціонару ДЗ «Дорожня поліклініка» ДТГО «Львівська залізниця», що виникли внаслідок нервових стресів, переживань, дратівливості, слабості, болів у ділянці серця, головних болів, порушення режиму сну та призвели до болів у поперековому-крижовому відділі хребта з больовим м'язево-тонічним синдромом. При детальному обстеженні стану здоров'я в умовах денного стаціонару були виявлені ще й інші побічні діагнози погіршення стану здоров'я, які теж були викликані, внаслідок неправомірних дій Залізничного ВДВС. Лікування в умовах денного стаціонару продовжилося лікуванням амбулаторно, що підтверджується довідкою ДЗ «Дорожня поліклініка» ДТГО «Львівська залізниця» №2-1112 від 26 серпня 2015 року. та довідкою ДЗ «Дорожня поліклініка» ДТГО «Львівська залізниця» від 04 квітня 2015 року.

Загальна сума понесених ним витрат на лікування становить - 9664,12 грн., що підтверджується чеками на придбання ліків та випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №114-0415/578 також ним було витрачено кошти на правову допомогу у розмірі - 5000 грн.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30 листопада 2017 р. в частині відмови у задоволенні його вимог і ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути із Держави-Україна, в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду 9 66412 гривень (дев'ять тисяч шістсот шістдесят чотири гривень 12 копійок) та стягнути із Держави-Україна, в особі Державної казначейської служби України на його користь кошти за надання правової допомоги в розмірі -5000,00 гривень (п'ять тисяч гривень).

В частині задоволення позовної вимоги про стягнення із Держави-Україна, в особі Державної казначейської служби України на його користь моральної шкоди - 3000 гривень просить залишити без змін.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно визначено розмір шкоди в сумі 3000 гривень на відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки той не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаного розміру відшкодування.

Вказує, що не доведеним є факт заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань, спричинених відповідачами, наявність причинно-наслідкового звязку, а відтак підстави для задоволення позову в частині стягнення на його користь моральної шкоди.

Просить рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30 листопада 2017 р. в частині задоволення позовної вимоги про стягнення із Держави-Україна, в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_5 моральної шкоди в розмірі 3000 гривень - скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання своєї апеляційної скарги та заперечення апеляційної скарги Державної казначейської служби України, пояснення представника Державної казначейської служби України ОСОБА_3 та представника Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львів ГТУЮ ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги Державної казначейської служби України та заперечення апеляційної скарги ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як зазначено у ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини.

Як зазначено у статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як вірно установлено судом першої інстанції, ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 8 грудня 2015 року скарга ОСОБА_2 на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби м.Львова задоволена частково: визнано дії виконуючої обовязки Залізничного ВДВС Львівського міського управління юстиції Кмити Маряни Василівни неправомірними, скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №461/11014/13-ц від 9 грудня 2014 року по справі щодо усунення перешкод у доступі до жилого приміщення - квартири 35 на вул.Широкій,73 у м.Львові шляхом демонтажу домофону, також зобовязано старшого державного виконавця Пазиняк Галину Ярославівну поновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №461/11014/13-ц від 9 грудня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області 17 лютого 2016 року ухвала Залізничного районного суду від 8 грудня 2015 року в цій частині залишена без змін.

Судами встановлено, що згідно акту державного виконавця ВП №45982306 від 04 лютого 2015 року при виході за адресою: м. Львів, вул.Широка,73, зафіксовано добровільне виконання рішення суду боржником ОСОБА_6 «Домофон». Інжиніринг. Охорона» шляхом демонтажу домофону.

З тих підстав державним виконавцем 09 лютого 2015 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №45982306.

Держаним виконавцем у порушення ч.1 ст.8, ст.12, п.8 ч.1 ст.49, ч.3 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» не було забезпечено присутності ОСОБА_2 при здійсненні виконавчих дій, а саме при складанні акту державного виконавця ВП №45982306 від 04 лютого 2015 року, внаслідок чого позбавлено його права брати участь у провадженні виконавчих дій.

Враховуючи, що за рішеннями судів визнано дії виконуючої обовязки Залізничного ВДВС Львівського міського управління юстиції Кмити Маряни Василівни неправомірними, скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №461/11014/13-ц від 9 грудня 2014 року та поновлено виконавче провадження, яке закінчено було лише 12 жовтня 2016 року, суд дійшов обґрунтованого висновку, що права позивача бездіяльністю державного виконавця були порушені.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд першої інстанції врахував зазначені вимоги законодавства та обгрунотованого стягнув з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 3000 гривень.

З тих підстав не може бути задоволеною апеляційна скарга Державної казначейської служби України.

Відсутні також підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, в частині відшкодування на його користь матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу.

Судом встановлено, що лікування ОСОБА_2 в закладах охорони здоров»я м. Львова у 2015 році (діагноз в силу положень ст.286 ЦК України не розголошується) пов»язані з віковими змінами в організмі людини і не мають відношення до подій які мали місце між ним та відділом державної виконавчої служби Залізничного ГТУЮ у Львівській області з приводу виконавчого листа №461/1104/13-ц виданого 09 грудня 2014 року Галицьким районним судом м. Львова.

Відносно витрат, понесених позивачем за надану правову допомогу по справі, суд вірно виходив з того, що оплата за правову допомогу проводиться на підставі Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та згідно до ст.1 Закону граничний розмір компенсації витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної плати за годину її роботи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, оскільки позивач не надав документально підтверджених доказів понесених ним витрат на правову допомогу, а саме: відсутній акт приймання-передачі наданих послуг, відсутні платіжні документи про оплату таких послуг, відсутній розрахунок таких витрат, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у стягнення таких витрат.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 травня 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді Крайник Н.П.,

ОСОБА_7