Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 753/23788/15-ц

провадження № 61-12632св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року у складі судді Сухомлінова С. М. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року в складі суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 07 липня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 14 400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_2 не виконувала взятих на себе обов'язків за кредитним договором, не здійснювала щомісячного погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 170,70 грн, яка складається з: 12 504,43 грн - заборгованість за кредитом; 15 958,14 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 1 700 грн - пеня та комісія; 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 508,13 грн - штраф (процентна складова).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 32 170,70 грн заборгованості за кредитним договором.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник ОСОБА_2 належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування ним, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яку у добровільному порядку відповідач не сплатила.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що укладання кредитного договору від 07 липня 2010 року підтверджується копією анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», ксерокопією паспорта громадянина України, про, що відповідачем власноручно зроблений напис. Враховуючи вказане, апеляційний суд дійшов висновку, що, оскільки позичальник не виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, наявні підстави для стягнення заборгованості в примусовому порядку.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення неустойки (пені та штрафів), порушили положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якими передбачено, що банк зобов'язаний скасувати відповідачу пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами, оскільки ОСОБА_2 зареєстрована

в м. Луганську, що відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги, не взяв до уваги, що спірні правовідносини регулюються також Законом України «Про захист прав споживачів».

07 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 07 липня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір. Відповідно до умов договору кредиту банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі

14 400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_2 в анкеті-заяві від 07 липня 2010 року підтвердила, що зазначена заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з яким вона ознайомлена і згідна, що засвідчила своїм підписом.

Відповідач, ознайомившись з Умовами і правилами надання банківських послуг, просила оформити на її ім'я картку «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом у 3 000 грн Відповідно до вказаної заяви відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з Тарифами банку базова відсоткова ставка становила 2,5 % на місяць.

Відповідно до пункту 2.1.1.12.6 Умов і правил надання банківських послуг за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів у році.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг передбачено право банку проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розмірів наданого кредиту (кредитного ліміту) зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно з пунктом 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду з умовами, то рахується, що клієнт прийняв нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку за власним рішенням і без попередньої повідомлення клієнта.

В пунктах 2.1.1.2.3 Умов і правил надання банківських послуг зазначено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (пункт 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг).

Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.6 Умов і правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що між банком та відповідачем 07 липня 2010 року був укладений кредитний договір, який виконувався сторонами.

Установлено, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала свої зобов'язання за вказаним кредитним договором, несвоєчасно сплачувала заборгованість перед банком за кредитом і відсотками, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом

на 31 березня 2015 року склала 32 170,70 грн, з яких: 12 504,43 грн - заборгованість за кредитом; 15 958,14 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 1 700 грн - пеня та комісія; 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 508,13 грн - штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання частини шостої статті 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Національний банк України з метою забезпечення реалізації статті 2 цього Закону листом від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 «Про скасування пені та штрафів за договором кредиту під час АТО» повідомив всі банки про необхідність неухильно дотримуватися вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та про відповідальність керівників банків за їх невиконання.

Також на виконання частини п'ятої статті 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2015 року № 1053-р та від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, серед яких зазначено м. Луганськ.

Під час судового розгляду справи, судами попередніх інстанцій було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована у АДРЕСА_1, отже вона є особою, яка переселилася із зони під час проведення антитерористичної операції та на неї розповсюджуються гарантії, передбачені Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

З вищевказаного розрахунку заборгованості вбачається, що пеня та штрафи за прострочення основного зобов'язання (кредиту) нараховані банком за період з 01 вересня 2012 року по 31 березня 2015 року.

Враховуючи вищенаведені норми права, суд першої інстанцій з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов неправильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частинінарахування пені і штрафних санкцій.

Апеляційний суд вказав, що 1 700 грн є заборгованістю за комісією за зняття готівки, проте з доданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається сума 1 700 грн є заборгованістю зі сплати пені та комісії, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у сумі 500 грн (фіксована ставка) та 1508,13 грн (процентна складова).

Отже, вбачається що відповідачу нараховано як пеню так і штрафи, тому при вирішені справи слід перевірити обставини справи та врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд необґрунтовано не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд вимоги цього закону не порушив. Відповідач не вказала, яким саме положенням Закону України «Про захист прав споживачів» не відповідає укладений між нею та банком кредитний договір. Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав, ОСОБА_2 не заявляла.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд не перевірив законність і обґрунтованість встановлених місцевим судом обставин, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І.М. Фаловська

С. П.Штелик