Справа № 310/7783/17
РІШЕННЯ

Іменем України

25 квітня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання грошових коштів особистою власністю одного з подружжя та стягнення цих коштів,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання грошових коштів особистою власністю одного з подружжя та стягнення цих коштів, мотивуючи свої вимоги наступним. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Бердянського МРУЮ Запорізької області 03 серпня 2013 року, позивачу на праві приватної власності належала земельна ділянка 109 загальною площею 0,0606 га, яка знаходиться в м. Бердянську СТ «Південгідромаш», та садовий будинок загальною площею 28,9 кв.м з господарськими будівлями і спорудами, розташований на вказаній земельній ділянці. Право власності на вказане майно виникло у ОСОБА_4 під час шлюбу з ОСОБА_2, але це майно було особистою власністю позивача у відповідності до ст. 57 СК України, оскільки земельна ділянка була ним приватизована, а садовий будинок був побудований батьками позивача в 1977 році. 17 лютого 2017 року відповідачка, діючи на підставі довіреності, виданої позивачем 27 серпня 2012 року, продала належні ОСОБА_4 земельну ділянку та садовий будинок своїй матері ОСОБА_5, отримавши за договорами купівлі-продажу садового будинку 51 000 грн., земельної ділянки 30 000 грн. Вважає, що зазначені грошові кошти в розмірі 81 000 грн., отримані його дружиною за продаж належних йому на праві власності садового будинку та земельної ділянки є також його особистою власністю в контексті ч. 1 ст. 10, п. 3 ч. 1 с т. 57 СК України. В даний час позивач з відповідачкою проживають окремо, шлюб між ними розірвано на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду від 21 вересня 2017 року, але майно, набуте за час шлюбу, не поділене. Враховуючи, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 залишив відповідачці всі предмети інтерєру, меблі, побутову техніку, предмети домашнього вжитку тощо, та небажання ОСОБА_2 повернути йому в добровільному порядку 81 000 грн., отримані від продажу будинку та земельної ділянки, позивач змушений звернутися до суду. Просив визнати його особистою власністю грошові кошти в розмірі 81 000 грн., отримані ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки від 17 лютого 2017 року, та стягнути їх з відповідачки на його користь.

Позивач в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених в позові підстав та пояснив суду наступне. Предметом позову є 81 000 грн., отримана в період шлюбу від реалізації майна, яке є особистою власністю позивача, що не заперечується відповідачкою. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. В свою чергу, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Враховуючі положення ч. ст. 10 СК України, в даному випадку необхідно застосувати аналогію закону, тому гроші, отримані за продаж особистої власності, є особистим майном ОСОБА_4 Факту передачі 01 січня 2017 року позивачу грошових коштів в розмірі 50 000 грн. не доведено, оскільки у відповідності з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподаткованого мінімуму доходів громадян, належить вчиняти в письмовій формі. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, визнати грошові кошти в розмірі 81 000 грн. особистою власністю ОСОБА_4 та стягнути їх з відповідачки на користь позивача.

Відповідачка пояснила суду, що під час перебування з ОСОБА_4 в шлюбі вона за договорами купівлі-продажу продала належне йому на праві особистої власності майно, за вказаними договорами було отримано 81 000 грн., причому 50 000 грн. з них позивач отримав раніше, що можуть підтвердити свідки. Іншу частину, за виключенням сум, сплачених за проведення оцінки майна та інших витрат, повязаних з укладенням договорів, готова передати ОСОБА_4 Просила в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідачки позовні вимоги не визнала з тих підстав, що в даному випадку мають місце не сімейні правовідносини, а відносини, повязані з представництвом. Відповідачка не оспорює того факту, що майно, яке нею було відчужено за договорами купівлі-продажу 17 лютого 2017 року, було особистою власністю позивача. Довіреністю від 27 серпня 2012 року було чітко визначено коло повноважень ОСОБА_2 за представництвом. Питання представництва врегульовані главою 17 ЦК України, яка передбачає можливі проблеми, що можуть виникнути при здійсненні повноважень за договором представництва. Відповідачка виконала свої повноваження представника належним чином. ОСОБА_4 був ознайомлений з діями відповідачки, повязаними з відчуженням його майна, з ним узгоджувалась ціна обєктів відчуження. 50 000 грн. в рахунок майбутньої угоди було передано особисто позивачеві, інша частина коштів, належних від продажу майна, була отримана відповідачкою напередодні укладення договорів купівлі-продажу. Частина з цих коштів була витрачена ОСОБА_2 на сплату сум, повязаних з оцінкою майна, сплату держмита і податків, решту вона готова передати позивачу. В рамках розгляду іншого спору відповідачка пропонувала ОСОБА_4 отримати вказані гроші, але їй було відмовлено. В даному випадку суд не може вийти за межі позовних вимог і розглянути справу в контексті правовідносин представництва, оскільки в такому разі сторонам необхідно надавати і судом досліджувати інші докази, яких по даній справі суду надано не було. Оскільки позивачем було обрано неправильний спосіб захисту, гроші, які він просить стягнути з відповідачки, не є доходом сімї, а є доходом, отриманим внаслідок представництва, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, тому просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

07 вересня 2002 року між сторонами було укладено шлюб (свідоцтво про шлюб серії І-ЖС № 132935, видане повторно відділом ДРАЦС по м. Бердянську реєстраційної служби Бердянського МРУЮ у Запорізькій області 13 грудня 2013 року, актовий запис № 448).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21 вересня 2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.

У відповідності із ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що майно, набуте жінкою, чоловіком до шлюбу, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

27 серпня 2012 року ОСОБА_4 було видано довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_2 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями з питань, в тому числі придбання (купівлі, міни, отримання в подарунок) на його імя, відчуження (продажу, міни), здачі в найом (оренду), передачі в заставу в забезпечення виконання його майнових зобовязань, управління, а також вчинення для нього та/чи в його інтересах будь-яких дій щодо належного йому на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, визнаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови правочинів на власний розсуд; одержання належного йому майна, включаючи грошові суми та цінні папери.

17 лютого 2017 року ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_4, уклала з ОСОБА_5 договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0606 га, яка розташована за адресою: Запорізька обл., м. Бердянськ, «Південгідромаш» садівниче товариство» обслуговуючий кооператив, земельна ділянка 109, цільове призначення для індивідуального садівництва, та садового будинку, розташованого за вищевказаною адресою.

Відповідно до вказаних договорів представник продавця ОСОБА_2 отримала за продаж земельної ділянки 30 000 грн., за продаж садового будинку 51 000 грн. Зазначені суми були отримані готівкою повністю до підписання цього договору.

ОСОБА_2, допитана судом в якості свідка, пояснила, що під час шлюбу вони з позивачем планували переїхати до РФ, оскільки він там працював. В звязку із тим, що для переїзду та влаштування на новому місці проживання потрібні були гроші, вони вирішили продати матері відповідачки належні ОСОБА_4 садовий будинок та земельну ділянку, для чого на імя відповідачки було видано довіреність. 01 січня 2017 року позивач в присутності свідків отримав від ОСОБА_5, матері відповідачки, в рахунок майбутнього продажу майна 50 000 грн. Після його відїзду ОСОБА_2 займалась оформленням документів для продажу майна і в лютому 2017 року були оформлені договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Між сторонами була домовленість, що всі витрати, повязані з оформленням документів, будуть нести вони. Після отримання грошей, що залишились до виплати, та погашення всіх витрат, ОСОБА_2 має суму в розмірі 22 000 грн., яку готова віддати позивачу.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що їй було відомо про те, ОСОБА_4 збирався продати матері позивачки належні йому садовий будинок та земельну ділянку, оскільки були необхідні гроші для переїзду в РФ. 01 січня 2017 року свідок була присутня при передачі ОСОБА_4 матері відповідачки ОСОБА_5 грошових коштів, але в якій сумі та в яких купюрах ці гроші були передані, їй не відомо.

Допитана судом свідок ОСОБА_5 пояснила, що відповідачка є її дочкою, позивач з 2012 року працював в Росії, мав намір забрати туди свою сімю, говорив, що для переїзду та для влаштування на новому місці їм потрібні будуть гроші, тому вирішив продати їй садовий будинок і земельну ділянку. Продаж було здійснено за 81 000 грн., частину вказаних коштів в розмірі 50 000 грн. вона 01 січня 2017 року передала ОСОБА_4 особисто, іншу частину перед оформленням договорів купівлі-продажу було вручено відповідачці.

Як вбачається із позовної заяви та пояснень представника позивача, вищевказане майно належало ОСОБА_4 на праві особистої власності, однак, документів на підтвердження даного факту позивачем надано не було.

Відповідачка в судовому засіданні не заперечувала того, що земельна ділянка та садовий будинок, дійсно, були особистою власністю позивача. Зазначене також підтверджується договором купівлі продажу земельної ділянки від 17 лютого 2017 року, відповідно до п. 1.2 якого предмет договору належить продавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 7530770, від 03 серпня 2013 року, і договором купівлі продажу садового будинку від 17 лютого 2017 року, відповідно до п. 1.2 якого предмет договору належить продавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 18060225, від 20 лютого 2014 року.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачкою не оспорюється той факт, що продане нею в інтересах ОСОБА_4 майно належало останньому на праві особистої власності, не заперечує того, що грошові кошти, отримані від продажу майна, також є особистою власністю позивача.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що між сторонами існують правовідносини представництва, виходячи з наступного.

За ч. 3 ст. 224 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідносини, в яких одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Ч. 1 ст. 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя.

Повірений зобовязаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч. 1 ст. 1004 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобовязаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

З огляду не наведене, суд вважає, що позивачем було обрано не належний спосіб захисту, а тому його позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання грошових коштів особистою власністю одного з подружжя та стягнення цих коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 02 травня 2018 року.

Суддя ОСОБА_7