АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/6061/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1011/18Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В. І. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіна О.В.,

суддів: Карпушина Г.Л., Обідіної О.І.,

секретаря: Лимар О.М.,

за участі: ОСОБА_2 та його представника- адвоката ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської від 05 лютого 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за участі третіх осіб приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовського А.Г., КП «Квартирне управління» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання частково недійсним розпорядження про приватизацію, свідоцтво про право власності, визнання недійсним договорів про відчуження -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом. Зазначав, що з 15 липня 1994 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, яка як особа, що потребує поліпшення житлових умов, працюючи на Кременчуцькому заводі дорожніх машин, у 1997 році отримала квартиру АДРЕСА_1 та 12 травня 1998 року вказану квартиру приватизувала. 25 серпня 1998 року ОСОБА_2 був зареєстрований за вказаною адресою.ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 померла, після смерті якої позивач довідався про порушення своїх прав щодо участі у приватизації спірної квартири.

Уточнивши позовні вимоги, просив встановити факт спільного проживання з ОСОБА_7 однієї сім'єю в період з вересня 1997 року по 25 серпня 1998 року, визнати частково недійсним розпорядження УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 12 травня 1998 року № 7218/2 про передачу у власність ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_2, визнати недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру та визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 21 грудня 1999 року про відчуження ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської від 05 лютого 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 однією сім'єю в період з вересня 1997 року по 25 серпня 1998 року. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2, який в апеляційній скарзі, посилаючись на те, що суд першої інстанції невірно визначився із правовідносинами та їх наслідками в частині встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_7, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з таких підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 15 липня 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 померла.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_7 проживали за адресою АДРЕСА_10 разом із сином ОСОБА_7 - ОСОБА_4

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 06.08.1996 року, виданого на підставі розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому міської Ради народних депутатів від 06.08.1996 року № 8738/1, вказана квартира була приватизована та належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_4

Свої частки у спільному майні ОСОБА_2 та ОСОБА_7 подарували ОСОБА_4, що сторонами не заперечувалось.

З відповіді Кременчуцького заводу дорожніх машин від 16 січня 2017 року № 33/85 вбачається, що ОСОБА_7 перебувала на квартирному обліку в ВО «Шляхмашина» з 1989 року складом сім'ї 2 чоловіка (заявник та син) у зв'язку з проживанням в однокімнатній квартирі АДРЕСА_4, як особи різної статі у віці вище 9 років. В 1993 році рішенням адміністрації та профспілкового комітету згідно заяви ОСОБА_7 за згодою сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, останнього було виключено із складу сім'ї матері для отримання житла. В 1997 році рішенням № 35 від 12.09.1997 року ОСОБА_7 була виділена однокімнатна квартира АДРЕСА_3 на склад сім'ї один чоловік, як ветерану праці із зняттям з квартирного обліку.

Рішення адміністрації та профспілкового комітету ВО «Шляхмашина» затверджено рішенням Кременчуцького міськвиконкому з оформленням ордеру на виділення жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 ( т.1, а.с.87).

12.05.1998 року ОСОБА_7 звернулась з заявою до Управління житлово-комунального господарства про приватизацію квартири АДРЕСА_5, до заяви було додано довідку про місце проживання та складу сім'ї, відповідно до якої в даній квартирі була зареєстрована лише ОСОБА_7

На підставі розпорядження Управління житлово-комунального господарства № 7218/2 від 12.05.1998 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_6 і записано в реєстрову книгу за № М-6/784 ( а.с.72).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 грудня 1999 року ОСОБА_7 продала квартиру АДРЕСА_7 О.В.

20 листопада 2008 року ОСОБА_4 передав безоплатно у власність сину ОСОБА_5 вказану квартиру, що підтверджується договором дарування від 20 листопада 2008 року.

Відповідно до відомостей паспортних даних щодо місця проживання ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі 25.08.1998 року ( т.1, а.с.8).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що за життя дружини був не обізнаний з фактом приватизації останньою квартири, про що довідався тільки після її смерті.

Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім'єю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, оскільки протягом сімейного життя ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не розлучалися. Щодо позовних вимог про визнання частково недійсним розпорядження про приватизацію, свідоцтво про право власності, визнання недійсним договорів про відчуження, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не був включений до ордеру, виданого ОСОБА_7 на право заселення в АДРЕСА_8 та не мав права на участь у приватизації цієї квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Відповідно до ст. 1, ч. 2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Така ж вимога зазначена в п. 5 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, яке було дійсним на час приватизації, затвердженого наказом № 56 від 15 вересня 1992 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству, передача займаних квартир здійснюється у приватну та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Згідно п. 20 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення.

У відповідності до п. 21 Положення, у довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Так, як встановлено судом першої інстанції, на час здійснення приватизації 12.05.1998 р. в АДРЕСА_9 була зареєстрована лише ОСОБА_7 згідно виданого саме на неї ордеру на вказану квартиру. Позивач не був включений до ордеру на склад сім'ї ОСОБА_7

Позивач на момент приватизації вказаної квартири був зареєстрований в АДРЕСА_11, розпорядившись на той час на власний розсуд своїми правами щодо місця своєї реєстрації та у зв'язку з цим не міг скористатись правом на приватизацію АДРЕСА_9, яка надавалась ОСОБА_7 За таких обставин орган приватизації правомірно діяв під час передачі квартири тільки у власність ОСОБА_7

Помилковим є твердження в апеляційній скарзі про те, що факт спільного проживання позивача та ОСОБА_7 однією сім'єю на час здійснення приватизації спірної квартири є доказом проживання їх саме в квартирі АДРЕСА_9, оскільки є вільним тлумаченням заявника положень про паспортну систему та порушує встановлену на той час процедуру здійснення приватизації квартир.

Слід також зауважити, що позивач, довірливо ставлячись до своєї дружини, за її життя не з'ясовував питання щодо статусу квартири, в яку зареєструвався вже після приватизації та не навів достатніх поважних причин, які б позбавляли його можливості встановити та ознайомитись із правовстановлюючими документами на спірну квартиру.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 однією сім'єю в період з вересня 1997 року по 25 серпня 1998 року не мають правового значення, оскільки сторони у зазначений період перебували у зареєстрованому шлюбі і додаткового встановлення зазначеного факту не потребують.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі не надали відзивів на позовну заяву, так як це не впливає на законність постановленого по справі рішення, оскільки відсутність відзивів не позбавляє суд можливості вирішення справи за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст.178 ЦПК України.

З огляду на викладене апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 п.1 ч.1 ,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської а від 05 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ О. В. Прядкіна

Судді: /підпис/ О.І. Обідіна

/підпис/ Г.Л. Карпушин

Повний текст постанови складено 03.05.2018р.

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О. В. Прядкіна