Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 355/123/16-ц

провадження № 61-5768св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, Баришівська селищна рада Київської області,

третя особа - Управління Держгеокадастру у Баришівському районі Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівськогорайонного суду Київської області від 07 квітня 2016 року у складі судді Лисюка О. Д. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Баришівської селищної ради Київської області (далі - Баришівська селищна рада) про визнання рішень сесії та виконавчого комітету Баришівської селищної ради, державних актів на право власності на земельні ділянки, договору дарування земельної ділянки та договору дарування житлового будинку недійсними. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що їй та її рідному брату ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності у рівних частинах належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельна ділянка площею 0,225 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Це майно 07 жовтня 2008 року їм подарувала ОСОБА_3., яка є їх матір'ю. Рішенням Баришівської селищної ради від 06 грудня 2001 року № 191-22-23 ОСОБА_2 було надано дозвіл на переоформлення земельної ділянки площею 0,14 га по АДРЕСА_1 з попереднього власника ОСОБА_4., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. В подальшому на підставі рішення Баришівської селищної ради від 25 грудня 2003 року № 199-10-24 вказану земельну ділянку було передано у власність ОСОБА_2 з уточненими розмірами площею 0,139 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, а також видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1. На зазначеній земельній ділянці розташовані погріб, сарай, ворота, колодязь, які входили до складу подарованого їй з відповідачем домоволодіння. Вважає, що ОСОБА_2 було незаконно переоформлено земельну ділянку, що призвело до порушення її прав та інтересів. Враховуючи викладене, просила визнати недійсним рішення сесії Баришівської селищної ради від 06 грудня 2001 року № 191-22-23, яким було переоформлено земельну ділянку площею 0,14 га по АДРЕСА_1 на ОСОБА_2; визнати недійсним рішення сесії Баришівської селищної ради від 25 грудня 2003 року № 199-10-24 про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,139 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; визнати недійсним рішення виконкому Баришівської селищної ради від 26 листопада 2015 року № 85.19 «Про впорядкування адреси житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 10 листопада 2004 року Баришівською селищною радою на ім'я ОСОБА_2; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 10 листопада 2004 року Баришівською селищною радою на ім'я ОСОБА_3; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 07 жовтня 2008 року, яким ОСОБА_3. передала у власність їй та відповідачу в рівних частках земельну ділянку площею 0,225 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 07 жовтня 2008 року, яким ОСОБА_3. передала у власність їй та відповідачу в рівних частках житловий будинок з господарськими будівлями.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 07 квітня 2016 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано рішення виконкому Баришівської селищної ради від 26 листопада 2015 року № 85.19 «Про впорядкування адреси житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1» недійсним. Стягнуто з Баришівської селищної ради на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні правові підстави для визнання недійсними рішень сесій Баришівської селищної ради від 06 грудня 2001 року № 191-22-23 та від 25 грудня 2003 року № 199-10-24, а також державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,139 га для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд серії НОМЕР_1. В ході судового розгляду позивач також не змогла навести обставини, які можуть бути підставою для визнання договорів дарування недійсними, а посилання на те, що частина будівлі знаходиться на земельній ділянці відповідача, не є такою підставою. Для приведення у відповідність земельно-кадастрової документації немає необхідності визнавати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку, достатньо розробити документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Позовна вимога про визнання недійсним рішення виконкому Баришівської селищної ради від 26 листопада 2015 року № 85.19 «Про впорядкування адреси житлового будинку та земельної ділянки громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_1» підлягає задоволенню, оскільки це рішення прийняте передчасно і є таким, що порушує законні права та інтереси позивача як співвласника житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки площею 0,225 га, які розташовані по АДРЕСА_1. При внесенні змін у нумерацію будинку не було враховано, що за вищевказаною адресою проживають два власники, кожен з яких має у приватній власності частину будинку, порядок конкретного користування яким не встановлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1відхилено, рішення Баришівського районного суду Київської області від 07 квітня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд надав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

05 вересня 2016 року ОСОБА_1подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Баришівськогорайонного суду Київської області від 07 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не з'ясовано належним чином питання про те, де саме розташована земельна ділянка площею 0,14 га, яка була переоформлена на її брата ОСОБА_2 після смерті їх баби ОСОБА_4. На цій земельній ділянці розташовані будівлі та споруди, які входять до складу подарованого їй та відповідачу домоволодіння. Акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі вищевказаної земельної ділянки відповідач ОСОБА_3. як суміжний землекористувач не підписувала. Під час розгляду цієї справи ОСОБА_3. як дарувальник визнала пред'явлений до неї позов у частині визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, а тому суди безпідставно не задовольнили ці вимоги.

16 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

11 листопада 2016 року Управління Держгеокадастру у Баришівському районі Київської області подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що дарувальник ОСОБА_3. ніякого відношення до належної ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,14 га не мала, оскільки до 2004 року була користувачем суміжної земельної ділянки. Для приведення у відповідність земельно-кадастрової документації немає необхідності визнавати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку, достатньо розробити документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді інші учасники справи не подали відзивів на касаційну скаргу.

02 лютого 2018 року справу № 355/123/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним рішення виконкому Баришівської селищної ради від 26 листопада 2015 року № 85.19 не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно з частинами першою, другою статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України в редакції, чинній на час передачі відповідачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,14 га).

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, чинній на час передачі відповідачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,14 га).

Судами встановлено, що рішенням Баришівської селищної ради від 25 грудня 2003 року № 199-10-24 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянкузагальною площею 0,14 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1.

Вищевказана земельна ділянка у 2001 році була передана у постійне користування ОСОБА_2 на підставі рішення Баришівської селищної ради від 06 грудня 2001 року № 191-22-23 «Про надання громадянам земельних ділянок у постійне користування», а до цього часу, згідно з земельно-шнуровою книгою села Пасічна Баришівського району Київської області, зазначена ділянка перебувала у постійному користуванні ОСОБА_4. (баби позивача та відповідача), яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

У 2004 року землевпорядною організацією МКП «Радіан» була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 Складовою частиною вказаної технічної документації є Акт про встановлення на місцевості зовнішньої межі земельної ділянки, погоджений та підписаний суміжними землевласниками (землекористувачами), в тому числі й ОСОБА_3

10 листопада 2004 року ОСОБА_2 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, за яким він є власником земельної ділянки площею 0,139 га для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд, розташованої по АДРЕСА_2.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для визнання недійсними рішень Баришівської селищної ради від 06 грудня 2001 року № 191-22-23, від 25 грудня 2003 року № 199-10-24 та державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, оскільки при виготовлені технічної документації на вищевказану земельну ділянку її межі були погоджені між суміжними землекористувачами.

Також встановлено, що рішенням Баришівської селищної ради від 28 квітня 1994 року № 28 ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,225 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1.На підставі цього рішення 10 листопада 2004 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2.

Відповідно до частини першої статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

07 жовтня 2008 року ОСОБА_3. подарувала у рівних частинах своїй дочці ОСОБА_1 та сину ОСОБА_2 належні їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,225 га та житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1, що підтверджується договорами дарування житлового будинку та земельної ділянки.

Обдаровувані прийняли дар і понад сім років користувалися вищевказаним нерухомим майном.

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування від 07 жовтня 2008 року, позивач посилалася на те, що ці договори не відповідають вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини друга - шоста статті 203 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсними договорів дарування, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ці договори укладені в письмовій формі та нотаріально посвідчені, їх зміст не суперечить законодавству та не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені ОСОБА_1 у касаційній скарзі доводи про неповне з'ясування судами попередніх інстанцій питання про те, де саме розташована належна ОСОБА_2 на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,14 га, не заслуговують на увагу.

Ці доводи були предметом детального дослідження й оцінки місцевого суду, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення, згідно з яким наявність помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок не є підставою для визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, оскільки ці помилки можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Не заслуговують на увагу і наведені у касаційній скарзі доводи про те, що під час розгляду справи ОСОБА_3. як дарувальник визнала пред'явлений до неї позов у частині визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, а тому суди безпідставно не задовольнили ці вимоги. У разі визнання відповідачем позову суд лише за наявності для того законних підстав може ухвалити рішення про задоволення позову. При цьому визнання позову не повинно суперечити закону або порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач ОСОБА_3. як суміжний землекористувач не підписувала акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі належної ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,14 га, є необґрунтованим, оскільки ця обставина не підтверджена жодними доказами.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 07 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак