провадження № 2/243/1361/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 травня 2018 року Слов′янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.
секретаря судового засідання Мирошниченко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Словянська цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 Отарі Отаровича, ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4
вимоги позивача: про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_5 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
1.У квітні 2018 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частка житлового будинку зі всіма господарськими будівлями та спорудами під № 24 по провулку Андріївському у м. Словянську Донецької області, на підставі договору купівлі продажу частки житлового будинку, оформленого 24.03.2018 року приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 Інша 1/2 частка вказаного будинку належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, яке зареєстровано 26.10.1998 року у КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська Донецької області.
Зазначають, що починаючи з 02.03.2016 року у вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4, але фактично починаючи з 20.12.2016 року вони у вказаному приватному будинку не проживають, за цією адресою їх речі відсутні, поштова кореспонденція на їх імя не надходить.
У звязку з викладеним, просять суд, визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме приватним житловим будинком № 24, по провулку Андріївському у м. Словянську Донецької області.
2. Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом оголошення на офіційному сайті Словянського міськрайонного суду Донецької області, про причини неявки суду не повідомив.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
3.Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник адвокат ОСОБА_7, кий дії на підставі договору про надання правової допомоги від 29.03.2018 року (а.с.29), в судове засідання не зявились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовної заяви наполягали, не заперечували проти винесення заочного рішення.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
4.19.04.2018 року винесено ухвалу підготовчого засідання та призначено справу до розгляду (а.с.15).
5.Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
6.Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
7.В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу частки житлового будинку від 24.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6, зареєстрованого у реєстрі за № 1238, ОСОБА_8 на праві приватної спільної часткової власності належить житловий будинок з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд, що відноситься до нього, розташований у м. Словянську по провулку Андріївському під № 24 (а.с.13-15).
8.Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який сформовано 24.03.2018 року (а.с.16).
9. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.10.1997 року, яке посвідчено державним нотаріусом Першої словянської державної нотаріальної контори Донецької області ОСОБА_9, зареєстровано у реєстрі за № 3-2065, ОСОБА_2 належить ? частка житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будов та споруд, що знаходиться у м. Словянську по провулку Андріївському під № 24 (а.с.17-18).
10. З акту про фактичне проживання, який складений керівником комітету мікрорайону «Центр-1» слідує, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, з 20.12.2016 року по теперішній час за вказаною адресою не мешкає, а ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, не мешкає за вказаною вище адресою з 08.02.2017 року (а.с.19).
11. Згідно довідки від 12.02.2018 року, яка видана виконавчим комітетом Словянської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.20).
12. Відповідно до договору купівлі продажу земельної ділянки від 24.03.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстрований у реєстрі за № 1239, ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0474 га, яка розташована за адресою: м. Словянськ, провулок Андріївський, 24 (а.с.21-22).
14. Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який сформовано 23.01.2018 року (а.с.23).
ІV. Оцінка Суду.
15. Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.
16. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
17. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
18. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).
19. Суд вважає, що у зазначеній справі наявна складна правова ситуація вибору між конкуруючими правами. З одного боку, є права власника житла, захист яких гарантовано ст. 41 Конституції України, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод і законом. З іншого - права відповідачів, які захищаються нормами статтями 30, 32, 47 Конституції, ст. 8 Конвенції та нормами житлового законодавства.
20. Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому не правовим.
21. Захист прав власника майна призведе до позбавлення житла відповідача, який ним фактично користується. Тому для вирішення даного спору слід звернутися до стандартів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).
24. Це правоположення відображає особливу цінність житла, і, застосовуючи даний принцип, суд вважає необхідним відповідно до ч. 2 ст. 8 Конвенції визначити, чи задоволення законних вимог власника буде співмірним втручанню у право на повагу до житла.
26. Щодо легітимної мети. Право власності захищено масивом правових норм законодавства України, базою яких є приписи ст. 41 Конституції України щодо непорушності права власності. Захист права власності є безумовно легітимною метою в даному випадку, тим більше, що перешкоди в його реалізації позивачам не припиняються.
27. Щодо принципу «відповідно до закону». Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої посилаються позивачі, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України.
28. Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім'ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідач вселився як член сім'ї власника відповідно до ст. 156 ЖК України і відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, вони статусу члена сім'ї (який надає право користування у таких випадках) втративи, а нового статус наймача не набув - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідача щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідач не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Їх статус законом не визначений. Визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власник заперечує можливість будь-яких стосунків із відповідачами з приводу житла, після розірвання шлюбу онука позивача і вимагає саме такого способу захисту своїх прав, який вона обрала. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України).
29. Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст. 1, 3, 4 ЦК України.
30. Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрала захист свого права відповідно до закону.
31. У даній справі нагальна суспільна необхідність, яка б могла бути виправданням позбавлення відповідача житла, залежить від реальної потреби у житлі для проживання власника та від наявності альтернативних варіантів забезпечення інтересів власників та користувача.
32. Для вирішення питання співмірності пропонованих заходів захисту права власника з тягарем, який буде нести відповідач, ключовими обставинами є те, що:
- відповідач вселилися у житло правомірно, однак у даний час після припинення сімейних стосунків з сином позивачки правові підстави для їх проживання там відсутні - без договору найму чи іншої форми правовідносин між сторонами користування житлом не буде засноване на праві;
- власниці житло потрібне для проживання і вона категорично не згідна на будь-які форми користування відповідачем цим будинком, оскільки вона несе витрати по утриманню житла, в тому числі й за відповідача, також не може скористатися своїм правом на субсидію.
33. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог не призведе до надмірного втручання у житлові права та права відповідача на повагу до житла з огляду на таке.
34. Право власності непорушне. Власник майна бажає жити у ньому, а не здавати в найм або ще якимось іншим чином реалізовувати свої правомочності власника. Це інтерес, заснований на праві. Спільне користування даним житлом в даному випадку неможливе, відповідачі втратили статус члена сім'ї власника, а статусу наймача не набули. А тому користується чужим майном поза правом.
35. Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності.
36. Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості. Відповідач не проживає за місце реєстрації з 2007 року, його місце знаходження не відоме, а отже, така можливість є.
37. У звязку з чим, суд приходить до висновку, відповідачі у спірному будинку не мешкають, тому наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, як доречний інструмент захисту права власника у цій справі.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
38. Позивачі не вимагають компенсації за понесені ними судові витрати по справі.
Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 Отарі Отаровича, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме приватним житловим будинком № 24 по провулку Андріївському у м. Словянську Донецької області.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме приватним житловим будинком № 24, по провулку Андріївському у м. Словянську Донецької області.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Суддя Словянського
міськрайонного суду ОСОБА_10