БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/216/18, cправа № 361/2324/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» березня 2018 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

при секретарях: Харченко Т.В., Деменковій Ю.І., Телепі Т.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Броварська центральна районна лікарня;

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, представника відповідача Броварської центральної районної лікарні - Корнійко Л.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварської центральної районної лікарні про скасування наказу, зміну дати й формулювання причин звільнення із роботи, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й затримку видачі трудової книжки,

в с т а н о в и в:

14 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувала тим, що вона із 01 серпня 2014 року по 02 грудня 2016 року працювала на посаді сестри медичної відділення реанімації та інтенсивної терапії № 2 у Броварській центральній районній лікарні (далі - БЦРЛ). Наказом головного лікаря БЦРЛ від 12 грудня 2016 року № 405-к її звільнено із роботи на підставі пункту 4 статті 40 (прогул без поважних причин) Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Разом із тим, це її звільнення є незаконним, оскільки суперечить вимогам трудового законодавства. Зокрема, у зв'язку із необхідністю здійснення догляду за хворим батьком ОСОБА_5, який є інвалідом І групи, вона у серпні 2016 року звернулася із письмовою заявою до Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації, у якій просила надати їй дозвіл за звільнення із роботи за сімейними обставинами. Її батько проживає в іншій місцевості.

Департамент охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації листом від 26 вересня 2016 року № 1-36-3532 повідомив ОСОБА_1 про відсутність заперечень щодо звільнення її з роботи за сімейними обставинами. Цього ж дня ОСОБА_1 звернулася із заявою про звільнення з роботи до керівництва БЦРЛ, однак їй було відмовлено у задоволенні заяви з посиланням на відсутність працівників. Вона була змушена ще на певний час залишитися на роботі.

16 листопада 2016 року ОСОБА_1 знову звернулася до керівництва БЦРЛ із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням. Їй було запропоновано відпрацювати два тижні, що вона й зробила. Однак 30 листопада 2016 року наказ про її звільнення з роботи не було винесено й трудову книжку не видано, тому вона цього ж дня втретє звернулася до керівництва БЦРЛ із заявою про звільнення з роботи, видачу трудової книжки та проведення розрахунку. Разом з тим, станом на 01 грудня 2016 року, наказ про її звільнення з роботи не винесено, трудову книжку не видано, а також не проведено розрахунку.

02 грудня 2016 року о 08 год. 00 хв. ОСОБА_1 із представником ОСОБА_3 прийшли у приймальню головного лікаря БЦРЛ й подали чергову заяву про звільнення з роботи та попросила керівника у цей же день винести наказ про її звільнення з роботи та видати трудову книжку, однак у задоволенні її заяви було відмовлено та повідомлено, що якщо вона не піде працювати, то її буде звільнено з роботи за порушення трудової дисципліни. Після тривалих переговорів наказ про звільнення її з роботи не було винесено, а розпочато складання актів про її відсутність на робочому місці. Про ці обставини її представник за допомогою телефонних засобів зв'язку повідомив головне управління держпраці у Київській області. Інспектор з охорони праці порадив звернутися до управління держпраці у Київській області із відповідною заявою. Також нею з представником було прийнято рішення про виклик співробітників поліції для фіксації порушень її прав. Співробітники поліції на їх виклик приїхали до БЦРЛ й зафіксували те, що керівництво БЦРЛ відмовляється виносити наказ про її звільнення з роботи та видавати трудову книжку. Після того, як їй було роз'яснено, що трудову книжку та наказ про її звільнення вона не отримає, вона подала заяву про видачу цих документів її представникам та поїхала до батька за адресою його проживання для надання йому допомоги.

Оскільки все одно не було видано трудової книжки, то 20 січня 2017 року ОСОБА_1 повторно надіслала заяву керівництву БЦРЛ з проханням видати трудову книжку та наказ про її звільнення, а 14 лютого 2017 року таку ж заяву подано до канцелярії лікарні.

23 березня 2017 року її представником подано заяву до БЦРЛ, у якій викладено прохання вжиття заходів досудового врегулювання спору, видачу трудової книжки й наказу про звільнення з роботи.

Лише 29 березня 2017 року ОСОБА_1 видано копію наказу від 12 грудня 2016 року № 405-к про звільнення її з роботи з 02 грудня 2016 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, тобто за вчинення прогулу без поважних причин, а також трудову книжку. Разом із тим, вона не вчиняла прогулу. Її неодноразові заяви про звільнення з роботи не були розглянуті керівництвом БЦРЛ, а 02 грудня 2016 року вона майже весь день провела у приймальні головного лікаря, вирішуючи питання щодо звільнення. Всім було відомо де вона перебуває й пояснення з приводу відсутності на безпосередньому робочому місці у неї не відбиралися.

У позовній заяві, із урахуванням подальших змін позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд: - визнати незаконним й скасувати наказ головного лікаря БЦРЛ від 12 грудня 2016 року № 405-к про її звільнення з роботи; - змінити формулювання причини її звільнення й зазначити про її звільнення на підставі пункту 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням із 01 грудня 2016 року; - стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі - 43 011 грн. 92 коп.;- стягнути із відповідача витрати на правову допомогу у розмірі - 4 000 грн. 00 коп. (а.с. 1, 94).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав позов й просив його задовольнити, підтвердивши викладені у ньому підстави та мотиви в обґрунтування заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні представник відповідача БЦРЛ - Корнійко Л.О. не визнала позов та просила у його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в обґрунтування вимог, змісту та предмету спору, пояснення представника відповідача БЦРЛ - Корнійко Л.О. в обґрунтування заперечень на вимоги позивача, їх доведеності, дослідивши показання свідка й зібрані письмові докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала на посаді сестри медичної відділення реанімації та інтенсивної терапії № 2 БЦРЛ.

На роботу до БЦРЛ прийнята ОСОБА_1 згідно із направленням Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації від 01 серпня 2014 року № 25 (а.с.38).

Як вбачається із копії повідомлення Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації від 26 вересня 2016 року № 1-36-3532, цей заклад погодив звільнення ОСОБА_1 з посади сестри медичної БЦРЛ у зв'язку із сімейними обставинами (а.с.8).

16 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до керівництва БЦРЛ із письмовою заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням (а.с.9).

Листом від 17 листопада 2016 року № 139 головним лікарем БЦРЛ повідомлено ОСОБА_1 про те, що молоді спеціалісти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням повинні відпрацювати три роки за місцем направлення й про те, що цей заклад охорони здоров'я заперечує про її звільнення за власним бажанням до закінчення встановленого чинним законодавством терміну роботи (а.с.43).

Це лист було передано особисто ОСОБА_1 - 22 листопада 2016 року, про що складено відповідний Акт (а.с.44).

Після цього ОСОБА_1 ще неодноразово зверталася із письмовими заявами до керівництва БЦРЛ про звільнення її з роботи за власним бажанням, зокрема 30 листопада, 01, 02 грудня 2016 року (а.с. 10-14).

У письмовій заяві від 01 грудня 2016 року, яка зареєстрована у БЦРЛ - 02 грудня 2016 року, ОСОБА_1 просила звільнити її з посади сестри медичної відділення анестезіології, реанімації та інтенсивної терапії з 02 грудня 2016 року й у цей же день видати наказ про її звільнення та трудову книжку (а.с.14).

Ці заяви ОСОБА_1 про звільнення з роботи за власним бажанням керівництвом БЦРЛ залишені без реагування.

Наказом головного лікаря БЦРЛ від 12 грудня 2016 року № 405-к звільнено ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин із 02 грудня 2016 року. Підстава - доповідна записка старшої медичної сестри відділення реанімації та інтенсивної терапії № 2 ОСОБА_7, Акт про відсутність працівника на робочому місці, Акт про не надання пояснень (а.с.16).

Згідно із доповідними записками старшої медичної сестри ОСОБА_7 від 02, 06 грудня 2016 року, об 11 год. 30 хв. та о 16 год. 00 хв. 02 та 06 грудня 2016 року ОСОБА_1 не вийшла на роботу (а.с. 47, 48, 62).

Із копій Актів від 02 та від 21 грудня 2016 року видно, що 02 грудня 2016 року ОСОБА_1 не прийшла на роботу по невідомим причинам. Була відсутня на робочому місці, її плановому чергуванні, про яке вона повідомлена належним чином. Будь-яких виправдовуючих документів не надала. На телефонні дзвінки не відповідає, у гуртожитку не з'являється, її місце знаходження не відоме, відсутня можливість відібрати у неї пояснення щодо причин невиходу на роботу (а.с. 49, 50).

Також було складено Акт від 02 грудня 2016 року № 1 про те, що 02 грудня 2016 року біля 11 год. 00 хв. у коридорі біля приймальні головного лікаря було запропоновано ОСОБА_1 надати письмові пояснення з приводу її відсутності на робочому місці у день її чергування з 08 год. 00 хв. по 11 год. 00 хв. 02 грудня 2016 року. Від надання пояснень ОСОБА_1 відмовилася, мотивуючи це тим, що на її переконання перебування у коридорі адміністративної будівлі лікарні і є її знаходженням на роботі. На робочому місці, на чергуванні, у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії № 2 медична сестра ОСОБА_1 так і не з'явилася (а.с.51).

Крім того, ОСОБА_1 зверталася зі скаргою від 02 грудня 2016 року на бездіяльність керівництва БЦРЛ щодо не вирішення її заяв про звільнення з роботи до головного управління держпраці у Київській області (а.с. 30, 35).

Також 02 грудня 2016 року ОСОБА_1 зверталася із заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів, про що складено відповідний протокол, за змістом якого, 02 грудня 2016 року біля 10 год. 45 хв. у місті Броварах по вулиці Шевченка, 14 виник конфлікт у неї із керівництвом БЦРЛ через порушення трудового законодавства (а.с.107).

Листом від 28 грудня 2016 року за № 164 головний лікар БЦРЛ на заяви ОСОБА_1 від 30 листопада й 01 грудня 2016 року повідомив, що лікарня заперечує проти її звільнення за власним бажанням без відпрацювання встановленого трирічного терміну. Також зазначено, що до заяв не додано підтверджуючих документів здійснення особистого догляду за хворим батьком (а.с.61).

Цей лист повернуто до БЦРЛ із відміткою поштового відділення зв'язку «за відмовою адресата від одержання».

Листом від 12 грудня 2016 року за № 3024 головним лікарем БЦРЛ повідомлено ОСОБА_1 про необхідність терміново з'явитися до відділу кадрів лікарні для отримання трудової книжки. Лист повернуто з відміткою поштового відділення зв'язку «за відмовою адресата від одержання» (а.с. 53, 54).

Листом від 04 січня 2017 року за № 29 головним лікарем БЦРЛ повідомлено представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про необхідність з'явитися до відділу кадрів лікарні для одержання трудової книжки. Лист повернуто з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 57, 58).

Також 04 січня 2017 року лист тотожного змісту направлявся представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_6 (а.с.59).

26 січня 207 року головним лікарем БЦРЛ повідомлено ОСОБА_1 про те, що 13 грудня 2016 року й 03 січня 2017 року їй рекомендованими листами надсилалися листи про необхідність одержання трудової книжки. Обидва листи повернулися до лікарні з відміткою про відмову від їх одержання. 05 січня 2017 року такі ж листи направлялися її представникам. Представник ОСОБА_6 отримала лист, про що повідомлено лікарню. Разом з тим, за трудовою книжкою відділ кадрів ніхто не з'явився. Запропоновано втретє отримати трудову книжку (а.с.63).

14 лютого 2017 року працівниками БЦРЛ складено Акт про те, що біля 09 год. 00 хв. цього числа до відділу кадрів завітав представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, якому було запропоновано отримати трудову книжку або ж надати дозвіл про її направлення поштою, однак він категорично від цих пропозицій відмовився (а.с.66).

Згідно із копією журналу обліку трудових книжок середніх медпрацівників БЦРЛ трудову книжку ОСОБА_1 одержала 29 березня 2017 року.

Відповідно до довідки головного лікаря БЦРЛ від 12 червня 2017 року № 1715 за штатним розписом лікарні станом на 01 січня 2016 року у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії № 2 передбачено два пости: 1 пост - 5,5 ставок, 2 пост - 5 ставок. Це відділення є відповідальним, де перебувають тяжкі хворі з серйозними серцевими розладами. Станом на 02 грудня 2016 року й по теперішній час у відділенні не укомплектований штат середнього медичного персоналу, а саме: 2,5 ставок вакантних. Відповідно щодоби на одному посту чергує одна медична сестра. Так як медична сестра ОСОБА_1 не виходила без попередження на чергування, склалася напружена ситуація у відділенні. Один пост був взагалі без обслуговування медичної сестри. Відповідно на одну присутню медичну сестру покладалося навантаження щодо обслуговування двох постів з тяжкохворими пацієнтами (а.с.46).

Із матеріалів справи вбачається, що батьку ОСОБА_1 - ОСОБА_8 встановлено першу групу інвалідності довічно (а.с. 104-106).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 дала показання про те, що позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу по направленню на три роки. Вперше ОСОБА_1 звернулася з питань звільнення з роботи наприкінці літа 2016 року. Вона повідомила, що є вагітною. Їй запропонували надати медичну довідку. Після цього більше не зверталася. Трудову книжку тривалий час не могли вручити, оскільки за нею ОСОБА_1 та її представники не зверталися. Неодноразово телефонували представнику ОСОБА_1, однак останній тільки обіцяв з'явитися по трудову книжку. На телефонні дзвінки ОСОБА_1 не відповідала.

Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від статі, гендерної ідентичності, віку, стану здоров'я, інвалідності тощо.

За змістом статті 38 КЗпП України п рацівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи, тощо), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки встановлено, що у позивача ОСОБА_1 були всі визначені чинним трудовим законодавством підстави для порушення перед роботодавцем питання про її звільнення за власним бажанням з метою здійснення догляду за батьком, якому встановлена перша група інвалідності. Її звільнення було погоджене Департаментом охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України є незаконним, у зв'язку із чим наказ підлягає скасуванню із зміною підстави такого звільнення на статтю 38 КЗпП України «за власним бажанням».

Оскільки в останній заяві про звільнення від 01 грудня 2016 року ОСОБА_1 просила її звільнити із 02 грудня 2016 року, то суд приходить до висновку, що слід вважати її звільненою саме із цієї дати.

Інші позовні вимоги задоволенню не підлягають через їх недоведеність у судовому засіданні.

Трудову книжку позивач ОСОБА_1 не забирала, її представники також відмовлялися це зробити. Вина БЦРЛ у несвоєчасній видачі трудової книжки не встановлена.

Також позивачем ОСОБА_1 у судовому засіданні не було доведено обставин неможливості працевлаштування за місцем проживання хворого батька через звільнення з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 259, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, Броварський міськрайонний суд Київської області,

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити частково.

Визнати незаконним й скасувати наказ головного лікаря Броварської центральної районної лікарні від 12 грудня 2016 року № 405-к про звільнення сестри медичного відділення реанімації та інтенсивної терапії № 2 ОСОБА_1 на підставі пункту 4 статті 40 (прогул без поважних причин) Кодексу законів про працю України.

Змінити підставу звільнення ОСОБА_1 з посади сестри медичного відділення реанімації та інтенсивної терапії № 2 Броварської центральної районної лікарні й вважати її звільненою на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України «за власним бажанням» із 02 грудня 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин