Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 761/11792/16-ц

провадження № 61-13045св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на ухвалу судді Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2017 року ОСОБА_7,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 761/11792/16-ц 12 березня 2018 року передано до Касаційного цивільного суду.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк» (далі - ПАТ «Західінкомбанк»), у якому просила стягнути з відповідача на свою користь суму коштів у розмірі 2 221 089 грн 50 коп., яка складається з депозиту та суми відсотків за депозитом.

Позовна заява мотивована тим, що 31 серпня 2009 року між нею та ПАТ «Західінкомбанк» укладено договір банківського вкладу фізичної особи в національній валюті «Депозит-Прибутковий», за умовами якого позивач розмістила в установі банка депозитний вклад в сумі 2 917 114 грн 05 грн. строком на 6 місяців з процентною ставкою 20 % річних.

17 березня 2010 року між нею та банком було укладено додаткову угоду до договору банківського вкладу, у якій термін дії договору продовжено на 60 місяців, до 17 березня 2015 року.

Постановою Правління Національного банку України від 02 травня 2014 року № 316 «Про віднесення ПАТ «Західінкомбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 29 травня 2014 року № 38 «Про запровадження з 29 травня 2014 року по 28 серпня 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Постановою Правління Національного банку України від 22 липня 2014 року № 433 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23 липня 2014 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Західінкомбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Західінкомбанк».

01 серпня 2014 року ОСОБА_4 отримала суму, що гарантована Фондом в розмірі 200 000 грн. Однак, залишок заборгованості за вищезазначеними договорами складає: 2 140 801 грн 71 коп. - сума депозиту; 80 287 грн 79 коп. - відсотки за депозитом.

Зазначає, що внаслідок бездіяльності ОСОБА_6 ПАТ «Західінкомбанк» визнано неплатоспроможним. Відповідачу належить 51 % акцій банку, який має можливість здійснювати вирішальний вплив на його діяльність. А тому, на її думку, на відповідача, як на власника істотної частки та керівника банка може бути покладена відповідальність за зобов'язаннями ПАТ «Західінкомбанк».

Просила позов задовольнити, стягнути на свою користь кошти.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року у складі головуючого судді Волошина В. О. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не доведено, що дії або бездіяльність відповідача були протиправними і, що між ними і визнанням ПАТ «Західінкомбанк» неплатоспроможним є безпосередній причинний зв'язок. Також не доведено, що саме з вини ОСОБА_6 позивач не може отримати банківський вклад у повному розмірі.

Ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року визнано неподаною та повернуто.

Апеляційний суд виходив із того, що Закон Україні «Про судовий збір» є законом, який регулює порядок сплати судового збору, та який слід застосовувати у редакції, діючій на момент вчинення процесуальної дії. У статті 5 Закону України «Про судовий збір» зазначений вичерпний перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору, до яких позивач як споживач не віднесена.

У липні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу судді Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2017 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду апеляційної скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмова у звільненні заявника від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» є перешкоджанням доступу до правосуддя.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу ОСОБА_4, визнаючи її неподаною та повертаючи, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заявник у наданий їй строк не усунула недоліків апеляційної скарги, зокрема, не сплатила судовий збір за її подання.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов з порушенням вимог процесуального закону.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_4 посилалася на положення Закону України «Про захист прав споживачів» та просила захистити її право, як споживача. Зазначала, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, а відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» вона звільнена від сплати судового збору.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Таким чином, порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18.

Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_4, яка звернулася до суду за захистом прав споживача, обов'язок зі сплати судового збору та передчасно визнав її апеляційну скаргу неподаною й повернув.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Частиною 4 статті 406 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 389, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіВ. І. Журавель В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило