АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22ц-/796/4177/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року м. Київ

Справа № 758/16083/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ : головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

за участю секретаря судового засідання Шебуєва Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року у складі судді Ларіонової Н.М. про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи : ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька Інна Петрівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

встановив:

Позивач ОСОБА_2 у грудні 2017 року звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що в Подільському районі м. Києва, від 25 березня 2017 року, укладений між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Затварницькою І.П., зареєстрований в реєстрі за № 346.

Ухвалою суду від 29 січня 2018 року відкрито провадження у даній справі.

Одночасно із позовною заявою позивачем подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2, що на праві власності зареєстрована за відповідачем ОСОБА_4

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою, позивач ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову та накласти арешт на майно, яке зареєстроване на праві власності за відповідачем ОСОБА_4 - квартиру АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи. Так, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу саме квартири АДРЕСА_2 від 25 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та в заяві про забезпечення позову просив накласти арешт саме на цю квартиру. Тому вважає, що вимоги у заяві про забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Вказує, що оскільки відповідачу ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору від 25 березня 2017 року було достеменно відомо про наявність у провадженні суду цивільної справи за позовом до нього про стягнення грошових коштів, сплачених ОСОБА_3 сім'єю позивача в рахунок придбання квартири АДРЕСА_3, то зазначений договір ним було укладено з метою уникнення відповідальності, не дотримання та ухилення від домовленостей з позивачем про укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року по справі № 757/6937/17-ц встановлено факт сплати сім'єю позивача на користь ОСОБА_8 грошових коштів у сумі 23 650 доларів США саме в рахунок купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, в якій сім'я позивача проживає з 1999 року. Тому оскаржуваний договір є фіктивним та стосується прав та інтересів сім'ї позивача та обмежує їх.

За таких обставин є ризик того, що ОСОБА_4 також може продати вказану квартиру стороннім особам з метою невиконання рішення суду у разі задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири або передати квартиру в іпотеку чи заставу. Отже, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 зазначив, що вважає скаргу необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Так, рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів не є і не може бути преюдиційним для даної справи, оскільки предметом позову було стягнення безпідставно набутих грошових коштів згідно зі ст. 1212 ЦК України.

Крім того, права ОСОБА_2 як майбутнього стягувача грошових коштів за вищевказаним рішенням захищені, оскільки ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2017 року накладено арешт на іншу квартиру, яка належить на праві власності ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_5.

При цьому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 серпня 2017 року виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року зупинено до закінчення касаційного провадження.

Вважає, що позивач звернувся до суду із завідомо безпідставним позовом, на підставі особистого конфлікту з ОСОБА_3, тому за зловживання процесуальними правами повинен бути притягнутий до відповідальності у вигляді штрафу відповідно до п.2 ч. 1 ст. 148 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_9 пояснив, що метою пред'явлення даного позову є не забезпечення виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року про стягнення коштів, а пред'явлення в майбутньому позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, яка на даний період часу за фіктивним договором відчужена ОСОБА_4

Третя особа ОСОБА_5 також просила задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4 та його представник - адвокат ОСОБА_10 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту квартири АДРЕСА_4, утруднить або зробить неможливим виконання рішення про задоволення його позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири від 25 березня 2017 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Вважає, що вказаний договір укладений ОСОБА_3 з метою уникнення відповідальності, недотримання та ухилення від домовленостей про укладання саме з ним (ОСОБА_5В.) договору купівлі-продажу вказаної квартири, за яку позивач та його сім'я вже сплатили кошти в розмірі 23 650 доларів США.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року в межах справи № 757/6937/17-ц було накладено арешт на зазначену квартиру, але ухвала не була прийнята до виконання у зв'язку з тим, що власником цієї квартири вже був зареєстрований ОСОБА_4 Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2017 року, з ОСОБА_3 на користь позивача було стягнуто кошти у розмірі 23 650 доларів США, що еквівалентно 640 922 грн. 71 коп.

Проте рішення відповідач не виконує та не повертає йому зазначені кошти. Тому позивач вважає, що можливе повторне відчуження квартири, що в свою чергу зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення його позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом даного позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 25.03.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем. Тобто власником даної квартири за оспорюваним договором не є позивач і право власності на цю квартиру не набуде і в разі задоволення його позовних вимог.

Тому твердження позивача про те, що незабезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказану квартиру унеможливить виконання судового рішення, що може бути постановлене на користь позивача, суд першої інстанції вважав безпідставними та не співмірним для захисту прав позивача в межах даного провадження.

Наявність рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 23 650 доларів США, також не прийнято судом до уваги, оскільки власником квартири, на яку просить накласти арешт позивач, є інша особа - ОСОБА_4, який не має відношення до зазначеного рішення Печерського районного суду м. Києва.

Із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та накладення арешту на квартиру АДРЕСА_7, колегія суддів погоджується, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам процесуального закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

За ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» ( статті 215, 216 ЦК України).

Позивач, не будучи стороною договору купівлі-продажу, та заявляючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав його фіктивності, не просить застосувати наслідки недійсності такого договору та не заявляє будь-яких вимог щодо вказаної квартири. Відтак доводи апеляційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_2 є предметом спору, а тому на неї за таких обставин має бути накладений арешт, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Натомість позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що має намір в майбутньому звернутися з позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання укладення з ним договору купівлі-продажу вказаної квартири. В цій квартирі позивач проживає з 1999 року та право власності на неї втратив у 2000 році у зв'язку з продажем квартири із прилюдних торгів, та зазначає, що за попередньою домовленістю вже сплатив ОСОБА_3 протягом 2012 року 23 650 доларів США в рахунок вартості квартири.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2017 року, з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 було стягнуто кошти у розмірі 23 650 доларів США, що еквівалентно 640 922 грн. 71 коп., як набуті без достатніх правових підстав, відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 серпня 2017 року виконання зазначеного судового рішення зупинено до закінчення касаційного провадження.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що метою пред'явлення даного позову не є виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року про стягнення коштів з ОСОБА_3

Колегія суддів також бере до уваги ту обставину, що вимоги ОСОБА_2 як потенційного стягувача вищевказаних коштів забезпечені ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2017 року шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_8.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зроблених судом висновків не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Клопотання представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_10 про визнання дій позивача щодо пред'явлення даного позову - систематичним зловживанням процесуальними правами та притягнення його до відповідальності, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки при вирішенні питання про забезпечення позову суд не входить в обговорення питання щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог, такі обставини підлягають дослідженню судом першої інстанції під час розгляду справи по суті.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права та підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 11 травня 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

ЧобітокА.О.