П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2018 року м. Рівне

м. Рівне

Справа № 556/1061/17

Провадження № 22-ц/787/626/2018

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Закревський Л.В.

Дата і час ухвалення рішення: 24.01.2018 р. о 16 год. 45 хв.

Повний текст рішення складено: 29.01.2018 р.

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: ОСОБА_2 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника - адвоката ОСОБА_4 на рішення Володимирецького районного суду від 24 січня 2018 року у справі за позовом Половлівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Орган опіки і піклування Володимирецької районної державної адміністрації; про виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року в суд звернулась Половлівська сільська рада Володимирецького району Рівненської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Позов мотивовано тим, що дві кімнати в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1, в яких проживають відповідачі, перебувають на балансі Половлівської сільської ради і є комунальною вланістю. Рішення про надання ОСОБА_2 та членам його родини жилої площі в цьому гуртожитку відповідними органами сільського самоврядування не приймалось. Вселення в гуртожиток відбулося всупереч житловому законодавству, тобто без отримання ордеру, виданого відповідним виконавчим комітетом сільської ради. Відповідачі не входять до кола осіб, які мають право на проживання в цьому гуртожитку, а тому підлягають виселенню без надання іншого житла.

В подальшому, 7 серпня 2017 року, до участі в справі залучено Орган опіки і піклування Володимирецької районної державної адміністрації як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Згодом позивач уточнив предмет позову, що було прийнято судом, зазначивши про те, що спірним приміщенням, звідки слід виселити відповідачів, є квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Володимирецького районного суду від 24 січня 2018 року позов задоволено:

Виселено ОСОБА_2, та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також їхній представник покликались на його незаконність і необґрунтованість, що полягали у неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначалося про невідповідність обставинам справи тверджень суду щодо самовільного вселення відповідачів до спірного житла, адже такий факт відбувся після подання заяви про надання житла за згодою і з відома сільського голови (покійного), яка особисто вручила ключі від квартири.

На їх думку, з заяви ОСОБА_2 від 28.10.2014 року про надання йому житла та витягу із журналу реєстрації заяв вбачається, що заява надійшла до сільської ради тоді ж та була зареєстрована в журналі за № 41. Однак не була розглянута, про що свідчить відсутність відмітки про результат її розгляду та рішення ради чи виконкому. Самовільність вселення спростовується актом звірки взаєморозрахунків за електроенергію № 03 станом на 17.12.2014, де ОСОБА_2 діяв як користувач кварири на час вселення його сім'ї та продовжував сплачувати послуги за надання електроенергії.

Окрім того, судом вирішено позовні вимоги, які у встановлений процесуальним законом спосіб не були прийняті до розгляду. Так, позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів з гуртожитку, згодом подав заяву про зміну предмета позову та просив виселити відповідачів з квартири в чотирьохквартирному будинку, надавши технічний паспорт на нього. При цьому судом не постановлено ухвали про прийняття заяви про зміну предмета позову, що позбавило їх можливості подати докази та заперечення згідно нового предмета позову, чим було порушено принцип змагальності сторін.

Вважають, що суд не врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові № 6-6цс15 від 25 лютого 2015 року, відповідно до якої при вирішенні спорів про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа. З матеріалів справи не вбачається, що спірне житло є гуртожитком, навпаки, надано технічний паспорт на житлову будівлю. Також залишено без уваги Рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Москаль проти Польщі", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки".

В порушення вимог ст.ст. 29, 30, ч.6 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" позивачем не надано рішення виконавчого комітету Половлівської сільської ради щодо розгляду питання про виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення. Також судом порушено права малолітніх дітей, адже ухваливши рішення про виселення батьків, суд фактично роз'єднав сім'ю та залишив дітей без опіки. Щодо заявленого відводу, то головуючий суддя всупереч вимог закону не задовольнив заяву відповідачів, що свідчить про його упередженість та необ'єктивність при розгляді справи.

З цих підстав просили рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позову.

У поданому відзиві позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідачів, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із їх доведеності та обґрунтованості, адже вселення відповідачів в багатоквартирний будинок відбулося всупереч житловому законодавству без отримання ордеру згідно з рішенням ради чи іншої відповідної матеріально-правової підстави. Оскільки ордера на вселення чи договорів про найм або користування квартирою не було і не існує, а відповідачі добровільно звільнити кімнати відмовились, тому їх проживання у спірній квартирі обґрунтовано визнано безпідставним.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами не заперечуються, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх діти - дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і сини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешкають в квартирі АДРЕСА_1. Даний будинок є об'єктом права комунальної власності Половлівської сільської ради (а.с. 5, 29-32, 72).

Зазначені обставини також стверджуються довідкою органу сільського самоврядування від 28.07.2017 року №992, рішенням Половлівської сільської ради від 29.01.2009 року №192 "Про прийняття в комунальну власність 4-квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1", витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 100537229; дата і час формування: 17.10.2017 р. о 16 год. 10 хв. 56 сек. (а.с. 72, 101-101, зв.).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу законності проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1.

Як убачається, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без достатніх правових підстав вселилися у спірну квартиру в грудні 2014 року, проживають разом із малолітніми дітьми і на час вирішення справи. Ордер на їхнє вселення у встановленому законом порядку не видавався, не укладалися і договори найму чи користування жилим приміщенням між ними та власником.

При цьому позивачем неодноразово складалися відповідні акти та на адресу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 направлялися письмові вимоги про добровільне виселення, які залишені без задоволення (а.с. 7, 8, 12).

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування належать норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, виселивши із квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без надання їм іншого житла.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що багатоквартирний будинок, де розташована квартира, є гуртожитком. то колегія суддів з ними погодитися не може. Даний факт - про житлово-правовий статус чотириквартирного будинку стверджується рішенням Половлівської сільської ради від 29.01.2009 року №192 "Про прийняття в комунальну власність 4-квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1" та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 100537229.

Таким чином, вказівку в мотивувальній частині оскаржуваного рішення про те, що багатоквартирний будинок, де розташована спірна квартира, насправді є гуртожитком, слід вважати зайвою. Разом з тим, ця обставина не впливає на правильність вирішення справи судом.

Відповідачі в апеляційній скарзі наполягають на тому, що вселення в спірне жиле приміщення відбулося за погодження із органом сільського самоврядування. Між тим, будь-яких документальних доказів, які би стверджували цю обставину, ними надано не було, а апеляційним судом не було здобуто. Сама ж по собі заява ОСОБА_2 про реєстрацію місця проживання із вхідними датою і реєстраційним номером сільської ради: "13.04.2017 р. №77" не спростовує правильності висновків суду про безпідставність користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 4). Фактичних даних про вирішення цього звернення матеріали справи не містять.

За таких обставин необґрунтованими є і їхні покликання на те, що вони вселилися із усної згоди сільського голови, що помер.

Не можна погодитися і з твердженнями авторів скарги про відсутність права вимоги у позивача.

Так, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Норми ст. 400 ЦК України вказують, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Положення ст. 61 ЖК УРСР вказують, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Окрім того, на а.с. 34 міститься копія рішення Половлівської сільської ради від 14.07.2017 року №131-13/17, яким надано ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0, 1600 га у АДРЕСА_3 за рахунок земель сільськогосподарського призначення органу місцевого самоврядування. Відповідача попереджено про те, що в разі невиготовлення проекту землеустрою протягом одного року з дня винесення рішення воно втрачає свою дію.

Також позивачем 20 грудня 2016 року відокремлено домогосподарства ОСОБА_2 від домогосподарства його батька - ОСОБА_7, в зв'язку з чим в по господарській книзі відкрито особовий рахунок НОМЕР_1 на домогосподарство позивача (а.с. 37).

Тобто ОСОБА_2 має власне домогосподарство, що не пов'язане із спірною квартирою, він будує житловий будинок з метою забезпечення своєї сім'ї постійним місцем проживання. Ці обставини свідчать про те, що малолітні діти не будуть залишені без житла. Більше того, питання про їх (дітей) виселення зі спірної квартири позивачем не ставилося.

Не заслуговують на увагу і посилання апеляційної скарги щодо правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові № 6-6цс15 від 25 лютого 2015 року, оскільки положення ст. 360 (7) ЦПК України в попередній редакції втратили свою юридичну силу із набранням 15 грудня 2017 року нової редакції цього Кодексу.

Щодо доводів відповідачів та їх представника про необхідність урахування положень ст.ст. 29, 30, ч.6 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування", то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.

Так, згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Не може бути спонуканням для скасування чи зміни оскаржуваного рішення і твердження про наявність підстав для відводу головуючого судді, адже це питання вже розглядалося судом першої інстанції й було встановлено їх відсутність. З такими висновками погодилася і колегія суддів.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є його ухвалення судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Понесені особою, що подала апеляційну скаргу, судові витрати в силу вимог ст. 141 ЦПК України підлягають віднесенню на її ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника - адвоката ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду від 24 січня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 08.05.2018 р. о 12 год. 35 хв.

Головуючий: Судді: