Номер провадження: 22-ц/785/274/18
Номер справи місцевого суду: 522/5771/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», за участю третьої особи: ОСОБА_3 про зобов'язання повернути майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2017 року (суддя Бойчук А.Ю.),

встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на свою користь грошову суму в іноземній валюті в розмірі 99560,00 доларів США; стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на свою користь грошову суму в розмірі 335787,72 гривень відсотків за користування чужими грошовими коштами; стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 655326,92 грн. інфляційних витрат. Вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/13-2.06/471 від 19.07.2007 року.

19.07.2007 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір поруки №07-15/944, за умовами якого ОСОБА_2 виступив поручителем за зобов'язаннями ОСОБА_3 перед ПАТ «Укрсоцбанк».

05.08.2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/13- 2.06/471 від 19.07.2007 року, яким було змінено порядок погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_3, а саме встановлено, що ОСОБА_3 або ОСОБА_4 як поручитель з 05.08.2013 року до 06.08.2013 року добровільно погашають заборгованість за кредитним договором у сумі 99 560,00 доларів США.

У подальшому ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання припиненим договору поруки у зв'язку зі збільшенням ПАТ «Укрсоцбанк» процентної ставки в односторонньому порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.11.2015 року договір поруки №07-15/944 від 19.07.2007 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було визнано припиненим з 01.07.2008 року.

ОСОБА_2 вважає, що з цього моменту між ним, ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» не існувало договірних зобов'язань за договором поруки та була відсутня правова підстава для передачі грошових коштів ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», тому відповідач безпідставно набув та зберігає його майно.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.11.2015 року договір поруки №07-15/944 від 19.07.2007 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було визнано припиненим з 01.07.2008 року. Таким чином, між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» не існувало договірних зобов'язань за договором поруки та була відсутня правова підстава для передачі грошових коштів ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

На вказану апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» подано відзив, яким заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 19.07.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/13-2.06/471.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

19.07.2007 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір поруки №07-15/944, за умовами якого ОСОБА_2 виступив поручителем за зобов'язаннями ОСОБА_3 перед ПАТ «Укрсоцбанк».

Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору поручитель зобов'язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/13-2.06/471 від 19.07.2007 року.

Відповідно до копії договору про внесення змін №1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/13- 2.06/471 від 19.07.2007 року, за взаємною згодою з урахуванням положень п. 2.12 договору кредиту встановлено порядок одноразового погашення заборгованості.

За умовами договору про внесення змін було змінено порядок погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_3, а саме встановлено, що ОСОБА_3 або ОСОБА_4 як поручитель з 05.08.2013 року до 06.08.2013 року добровільно погашають заборгованість за кредитним договором у сумі 99560,00 доларів США (54,79% тіла кредиту) за договором кредиту.

Відповідно до копії квитанції №FJB143 від 05 серпня 2013 року, на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 було перераховано заборгованість у розмірі 99560,00 доларів США.

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання припиненим договору поруки у зв'язку зі збільшенням ПАТ «Укрсоцбанк» процентної ставки в односторонньому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м Одеси від 05.06.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про припинення договору поруки було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.06.2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.11.2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2014 року було скасовано та постановлено нове рішення, яким вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково та договір поруки укладений 19 липня 2007 року між акціонерно-комерційним банком розвитку «Укрсиббанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано припиненим з 01 липня 2008 року.

Апелянт стверджує, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України відповідач безпідставно набув та зберігає його майно та, посилаючись на ч. 2 ст. 1214 ЦК України, вважає, що розмір процентів за користування безпідставно отриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_2 становить 335787,72 гривень. Загальна сума зростання боргу з урахуванням індексу інфляції становить 655326,92 гривень та сума боргу з урахуванням трьох процентів річних становить 62005,67 гривень.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого): 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Отже, кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно.

Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року №6-88 цс13, від 24 вересня 2014 року №6-122 цс14, від 03 червня 2015 року №6-100 цс15, від 02 березня 2016 року №6-3090 цс15.

Судом також встановлено, що на момент добровільної сплати ОСОБА_2 (з 05.08.2013 року до 06.08.2013 року) на користь ПАТ «Укрсоцбанк» грошової суми 99560,00 доларів США, договір поруки №№ 07-15/944 від 19.07.2007 року, за умовами якого ОСОБА_2 виступав поручителем за зобов'язаннями ОСОБА_3, був чинний.

Тому вказані кошти позивачем було надано відповідачу на підставі договору про внесення змін №1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/13- 2.06/471 від 19.07.2007 року, тобто були надані на правовій підставі. Наявність договору не оспорюється позивачем.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 02.10.2013 року 6-88цс 13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або збереження його без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язань повернути майно позивачу.

Виходячи з вищевикладеного, норми ст. 1212 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, які склались між сторонами, а тому вимоги позивача з урахуванням ст. 1214 ЦК України про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами; інфляційних витрат та процентів від простроченої суми заборгованості задоволенню не підлягають.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надані.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 04 травня 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець