Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 363/2161/15-ц

провадження № 61-6139св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2016 року у складі судді Чіркової Г. Є. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Гуля В. В., Касьяненко Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 40650 євро зі сплатою процентів, встановленими умовами договору, строком до 18 листопада 2014 року, а позичальник, в свою чергу, зобов'язався повернути кредитні кошти, отримані за договором, здійснюючи погашення щомісячно відповідно до графіку зниження розміру заборгованості шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 19 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

За період дії кредитного договору відповідач ОСОБА_4 сплатив: 15 640,79 євро - заборгованості за основним договором та 23 411,20 євро - заборгованості по відсоткам.

Станом на 14 квітня 2015 року загальна сума заборгованості відповідача перед банком становить 1 828 560,85 грн, яка включає в себе строкову заборгованість по основному боргу в розмірі 9 387,16 євро, що еквівалентно 227 040,67 грн; прострочену заборгованість по основному боргу в розмірі 14 622,05 євро, що еквівалентно 353 653,29 грн; строкову заборгованість по відсотках в розмірі 435,17 євро, що еквівалентно 10 525,15 грн; прострочену заборгованість по відсотках в розмірі 5 147,27 євро, що еквівалентно 125 146,45 грн та заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за користування кредитом в розмірі 1 112 195,29 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку зазначену заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитним договором від 19 листопада 2007 року № 09-424/07-А в розмірі 1 016 365,56 грн, яка складається зі: строкової заборгованості по основному боргу в розмірі 9 387,16 євро, що еквівалентно 227 040,67 грн; простроченої заборгованості по основному боргу в розмірі 14 622,05 євро, що еквівалентно 353 653,29 грн; строкової заборгованості по відсотках в розмірі 435,17 євро, що еквівалентно 10 525,15 грн; простроченої заборгованості по відсотках в розмірі 5 147,27 євро, що еквівалентно 125 146,45 грн та заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за користування кредитом в розмірі 300 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що порука ОСОБА_5 припинилась в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України, а також з того, що розмір пені за прострочення заборгованості по основному боргу та відсотках, яка підлягає стягненню на користь позивача, значно перевищує розмір основного боргу, а тому з урахуванням матеріального становища відповідача на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, зменшив розмір пені до 300 000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що доводи відповідача щодо безпідставного нарахування процентів за кредитом до 14 травня 2015 року є необґрунтованими, оскільки у зв'язку з порушенням виконання зобов'язання та простроченням сплати платежів, відповідно до умов договору збільшився строк користування кредитними коштами, що призвело до збільшення розміру нарахування процентів. Крім того, під час розгляду справи в апеляційному суді представником позивача надано додаткову угоду від 26 грудня 2012 року, якою строк дії кредитного договору продовжено до 18 листопада 2015 року, що також спростовує доводи відповідача про безпідставність нарахування відсотків.

У жовтні 2016 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині стягнення з відповідача за кредитним договором строкової заборгованості по основному боргу в розмірі 9 387,16 євро, що еквівалентно 227 040,67 грн та строкової заборгованості по відсотках в розмірі 435,17 євро,що еквівалентно 10 525,15 грн, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суди вирішуючи питання про визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню помилково виходили з розрахунку банку, який включав в себе строкову заборгованість за тілом кредиту та процентами, яка не може існувати у зв'язку з закінченням строку дії кредитного договору і повинна складатися лише з простроченої заборгованості.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 19 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 40650 євро зі сплатою процентів, встановленими умовами договору, строком до 18 листопада 2014 року, а позичальник, в свою чергу, зобов'язався повернути кредитні кошти, отримані за договором, здійснюючи погашення щомісячно відповідно до графіку зниження розміру заборгованості шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок.

Відповідно до пункту 3.3. кредитного договору позичальник зобов'язався щомісяця у термін з 01 по 10 - те числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором у складі щомісячних ануїтетних платежів.

Згідно пункту 4.1 кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, за наведеними процентними ставками: протягом першого фактичного року кредитування - 11,6 % річних; протягом другого фактичного року кредитування - 10,9 % річних; протягом третього фактичного року кредитування - 10,8 % річних; протягом четвертого фактичного року кредитування - 10,6 % річних; протягом п'ятого фактичного року кредитування - 10,2 % річних; протягом шостого фактичного року кредитування - 9,3 % річних; протягом сьомого фактичного року кредитування - 6% річних.

Пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 19 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

За період дії кредитного договору відповідач ОСОБА_4 сплатив: 15 640,79 євро - заборгованості за основним договором та 23 411,20 євро - заборгованості по відсоткам.

Станом на 14 квітня 2015 року загальна сума заборгованості відповідача перед банком становить 1 828 560,85 грн, яка включає в себе строкову заборгованість по основному боргу в розмірі 9 387,16 євро, що еквівалентно 227 040,67 грн; прострочену заборгованість по основному боргу в розмірі 14 622,05 євро, що еквівалентно 353 653,29 грн; строкову заборгованість по відсотках в розмірі 435,17 євро, що еквівалентно 10 525,15 грн; прострочену заборгованість по відсотках в розмірі 5 147,27 євро, що еквівалентно 125 146,45 грн та заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за користування кредитом в розмірі 1 112 195,29 грн.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судами правильно встановлено, що боржник ОСОБА_4 не виконував належним чином взяті на себе договірні зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого у нього перед банком виникла заборгованість, яка підлягає стягненню.

Доводи касаційної скарги про те, що суди вирішуючи питання про визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, помилково виходили з розрахунку банку, який включав в себе строкову заборгованість за тілом кредиту та процентами, яка не може існувати у зв'язку з закінченням дії кредитного договору і повинна складатися лише з простроченої суми боргу - не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України ( у редакції 2004 року) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції 2004 року), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду із даним позовом, банк надав розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором в обґрунтування своїх вимог.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_4 позов визнавав частково та просив відмовити у стягненні пені та відсотків, які він через коливання курсу валют не здатний оплачувати, при цьому не заперечував проти суми заборгованості, яка зазначена банком у розрахунку.

Крім того, як вбачається з додаткової угоди до договору поруки від 26 грудня 2012 року, яка також була підписана й боржником ОСОБА_4, строк повернення кредитних коштів, наданих за кредитним договором від 19 листопада 2007 року № 09-424/07-А продовжено до 18 листопада 2018 року, що також спростовує доводи відповідача про безпідставне нарахування відсотків після закінчення строку дії кредитного договору.

Також пунктом 3.7 кредитного договору визначено, що у випадку прострочення внесення ануїтентного платежу утворюється прострочена заборгованість по процентам, та крім того, фактично збільшується строк користування відповідною частиною кредитних ресурсів, що, у свою чергу, призводить до збільшення розміру нарахованих процентів.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Зазначення позивачем частини заборгованості як «строкова» заборгованість», не змінює суть існування заборгованості відповідача перед позивачем, з урахуванням того, що розмір існуючої заборгованості відповідачем не спростовано.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що у відповідності до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик