Справа № 369/5085/16-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/1268/18 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 4 02.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 травня 2018 року Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Верланова С.М., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та особи, яка приєдналася до апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету (орган приватизації) Крюківщинської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_2, Служба у справах дітей Києво - Святошинської адміністрації Київської області про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання незаконною відмову надати згоду на реєстрацію місця проживання,-

встановила:

у червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Києво - Святошинського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 06 липня 1991 року ОСОБА_3 уклала шлюб із ОСОБА_4.

20 квітня 1993 року мати позивача, ОСОБА_7, зареєструвала місцепроживання свого зятя - відповідача ОСОБА_4 у належній їй квартирі АДРЕСА_1 а в м. Києві.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_2.

З моменту народження дитини та до 2002 року родина проживала у квартирі матері позивача та перебувала на квартирному обліку для поліпшення житлових умов, як молода сім'я.

Відповідач перебував на військовій службі та дуже часто був у службових відрядженнях.

25 жовтня 2002 року рішенням Крюківщинської сільської ради №46 було видано ордер №00031 на квартиру АДРЕСА_2.

З жовтня 2002 року у квартирі АДРЕСА_2 проживали сім'єю ОСОБА_4, ОСОБА_3 та їх спільна дитина син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач зазначає, що весь час з моменту отримання квартири у користування, відповідач не міг знайти вільний час, аби зареєструвати місце проживання своє, дружини та сина у спірній квартирі.

ОСОБА_3 неодноразово зверталася до чоловіка із проханнями надати згоду на «прописку» родини та оформити документи належним чином, однак усе було марно.

На початку травня 2009 року позивач та відповідач звернулися до Крюківщинської сільської ради із спільною заявою про видачу повторного ордеру на спірну квартиру, обґрунтовуючи тим, що не мали можливість прописатися у квартирі в зв'язку із довгостроковими відрядженнями ОСОБА_4, але весь час своєчасно сплачували комунальні послуги.

01 червня 2009 року рішенням №22/13/1 виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради, було надано дозвіл на видачу дублікату ордера на спірну квартиру із складом сім'ї відповідно до ордеру №00031 від 07.11.2002 року: ОСОБА_4, дружина - ОСОБА_3.

12 червня 2009 року відповідач отримав ордер на жиле приміщення №000370 із складом сім'ї, вказаним вище.

Відповідач обіцяв позивачу, що докладе усіх зусиль, аби скоріше знятися з реєстрації місця проживання у її матері, та зареєструвати місце проживання усіх трьох осіб (себе, сина та дружину) у спірній квартирі. Обіцяв, що вони приватизують квартиру та вона залишиться сину. Однак, дізнавшись про зраду чоловіка та наявність вагітної коханки, позивач вирішила розірвати шлюб із відповідачем.

25 червня 2009 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано. Спільна дитина вищезазначених сторін залишилась проживати із матір'ю.

3 часу розірвання шлюбу ОСОБА_4 не надавав матеріальної підтримки матері дитини та ухилявся від сплати комунальних витрат на спірну квартиру, мав значну заборгованість з їх оплати, а також приховував дійсний розмір своїх доходів. Заборгованість по комунальним платежам була оплачена позивачем самостійно.

За весь час користування спірною квартирою, виключно позивач дбала про її нормальний стан, здійснювала оздоблення, а також виключно самостійно сплачувала усі комунальні витрати, опалення, водопостачання, електроенергію та інше. Через постійну відсутність відповідача, позивач самостійно придбавала меблі та побутову техніку у спірну квартиру, адже відповідач обіцяв переоформити її на сина, отже мати дбала про майбутнє майно своєї дитини.

04 грудня 2013 року рішенням Подільського районного суду міста Києва по справі №758/10226/13-ц було задоволено позов матері позивачки - ОСОБА_7 про визнання відповідача - ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1. З часу постановлення вищевказаного рішення суду відповідач почав уникати спілкування із позивачем та її сином, усі спроби з'ясувати, коли ІНФОРМАЦІЯ_4 він надасть згоду на реєстрацію дитини та колишньої дружини у спірній квартирі виявилися марними.

Відповідно до листа від 22 січня 2016 року вих.№46 Крюківщинської сільської ради зазначено, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру в них відсутнє, але надали копію розпорядження №178 від 19 березня 2014 року про передачу у спільну часткову власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спірної квартири.

Відповідно до листа від 09 березня 2016 року вих.№2873 Києво -Святошинського районного відділу Державної міграційної служби України у Київської області зазначено, що згідно обліків адресної картки та картки реєстрації особи за адресою: АДРЕСА_2 значаться зареєстрованими з 20.12.2013 року громадяни ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

20 травня 2014 року відповідач зареєстрував право власності на 1/3 спірної квартири у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивач вважає, що приватизація квартири АДРЕСА_2 є незаконною, відбулась з порушенням чинного законодавства та грубим ігноруванням прав інших членів сім'ї, які на той час проживали у вказаному житлі,дбали про нього і відповідно мали право на реєстрацію місця проживання та приватизацію її частки.

Також вказує, що в дійсності, заява від відповідачів на приватизацію спірної квартири не могла бути прийнята і задоволена, оскільки у ордері на житло був вичерпаний перелік складу сім'ї, що мали право бути зареєстрованими у спірній квартирі та які постійно мешкали в спірній квартирі, адже відповідно до п.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Крім того, станом на момент приватизації у березні 2014 року у квартирі мешкала неповнолітня на той час особа - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3. За таких умов, приватизація житла (квартири), здійснюється з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей, на підставі відповідного рішення опікунської ради, яке є обов'язковим в цьому випадку. В порушення закону, відповідач 1, здійснив приватизацію квартири на трьох осіб, які в ній хоча й були прописані, але жодного дня не проживали. Таким чином, відповідач 1 порушив права третьої особи - ОСОБА_2, оскільки взагалі не врахував його законних інтересів в момент здійснення приватизації квартири.

Позивач вважає, що відповідачі незаконно перешкоджають їй зареєструвати місце свого споживання у спірній квартирі.

Просила визнати незаконним та скасувати розпорядження Органу приватизації Крюківщинської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області №178 від 19 березня 2014 року. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_2 від 19.03.2014 року НОМЕР_1, видане на підставі розпорядження Органу приватизації Крюківщинської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області №178 від 19 березня 2014 року. Визнати відмову ОСОБА_4 надати згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 - незаконною.

Після уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 остаточно просила визнати незаконним та скасувати рішення Крюківщинської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області №5/4 від 30 жовтня 2013 року на видачу ордера ОСОБА_4 на вселення в квартиру АДРЕСА_2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Органу приватизації Крюківщинської сільської ради Києво -Святошинського району Київської області №178 від 19 березня 2014 року. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_2 від 19.03.2014 року НОМЕР_2, видане на підставі розпорядження Органу приватизації Крюківщинської сільської ради Києво -Святошинського району Київської області №178 від 19 березня 2014 року. Визнати відмову ОСОБА_4 надати згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 - незаконною.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим та таким що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що заява відповідача 2,3,4 на приватизацію спірної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, не могла бути прийнята і задоволена, оскільки в рішенні Крюківщинської сільської ради № 46 від 25 жовтня 2002 року зазначений вичерпний перелік складу сім'ї , що мали право бути зареєстрованими у спірній квартирі та які постійно мешкали в спірній квартирі (позивач та відповідач 2 разом з їх спільною малолітньою дитиною - ОСОБА_2

Станом на момент приватизації у березні 2014 року у квартирі мешкала неповнолітня на той час особа - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3. Зважаючи на це, приватизація жила (квартири) має здійснюватися з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей, за згодою органу опіки та піклування на підставі відповідного рішення опікунської ради, яке є обов'язковим в цьому випадку згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону дитини».

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Апелянт стверджує, що розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не позбавляє позивача та їх спільного сина ОСОБА_2 права проживати та користуватися спірною квартирою.

Також, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо пропуску строку позовної давності, зазначивши, що про наявність рішення 2013 року, розпорядження №178, Свідоцтва, позивачу, як зазначено в позові і підтверджується відповідними доказами, що наявні в матеріалах справи, стало відомо після отримання листа вих.№46 від 22.01.2016 року. Тобто строк позовної давності почався з 23 січня 2016 року. В даному випадку застосовується загальний строк позовної давності встановлений ч.1 ст.257 ЦК України - 3 роки, тобто даний строк почався з 23 січня 2016 року і сплине лише 22 січня 2019 року.

Апелянт, зазначає, що якщо порахувати строк позовної давності щодо рішення 2013 року, від дати його ухвалення - 30.10.2013 року, то даний строк мав би сплинути 30.10.2016 року; щодо Розпорядження №178 - мав би сплинути 19.03.2017 року; щодо Свідоцтва - мав би сплинути 19.03.2017 року, (позов поданий до суду 02.06.2016 року тобто до спливу строків позовної давності по цим трьом вимогам); щодо ухилення відповідача ОСОБА_4, від реєстрації місця проживання позивача та їх спільної дитини у спірній квартирі, то дане ухилення є порушенням особистого немайнового права на місце проживання.

25 жовтня 2002 року рішенням Крюківщинської сільської ради № 46 було затверджено списки військовослужбовців для отримання житлової площі в житлових будинках АДРЕСА_2, а саме житловий будинок 4/1: ОСОБА_4 - квартира №20, однокімнатна на склад сім'ї з двох осіб (ОСОБА_3.), із зняттям з квартирного обліку (рішення 2002 року). Дане рішення є чинним та в подальшому не скасовувалось і не змінювалось Радою. Таким чином, даним рішенням було закріплено право відповідача 2 та позивача на отримання житлової площі, зокрема, квартири. На підставі рішення 2012 року позивачу та відповідачу 2 був виданий ордер №00031 на квартиру АДРЕСА_2.

В подальшому 01 червня 2009 року рішенням №22/13/1 Виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області було надано дозвіл на видачу дублікату ордера на спірну квартиру із складом сім'ї відповідно до ордеру №00031 від 07.11.2002 року: ОСОБА_4, дружина - ОСОБА_3. 12 червня 2009 року відповідач 2 отримав ордер на жиле приміщення № 000370 із складом сім'ї - позивач та відповідач 2.

30 жовтня 2013 року Виконавчим комітетом Ради було прийнято рішення №5/4 від 30.10.2013 року про видачу ордеру на квартиру на відповідача 2,3,4, що в подальшому стало підставою для приватизації та оформлення права власності на квартиру відповідачами 2,3,4.

Апелянт зазначає, що незважаючи на наявність рішення 2002 року, яким право на квартиру закріплено за ОСОБА_3 та ОСОБА_4, Радою було прийнято рішення 2013 року, яким видано ордер на квартиру на відповідача 2,3,4 і яке суперечить рішенню 2002 року про надання квартири.

Крім того, в рішенні 2002 року зазначено, що позивач та відповідач ОСОБА_4, знімаються з квартирного обліку, у зв'язку із наданням квартири. При цьому, відповідачами не надано суду жодних доказів, про те, що «нова» дружина відповідача 2 та їх дитина перебували на обліку громадян, пр. те, що потребують поліпшення житлових умов, а отже, вони отримали у власність квартиру в порушення встановленої процедури, даному факту суд першої інстанції не надав правової позиції.

Просив скасувати рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк від сторін не надійшов.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 жовтня 2002 року рішенням Крюківщинської сільської ради №46 було видано ордер №00031 на квартиру АДРЕСА_2.

З жовтня 2002 року у квартирі АДРЕСА_2 проживали сім'єю ОСОБА_4, ОСОБА_3 та їх спільна дитина син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У травні 2009 року позивач та відповідач звернулися до Крюківщинської сільської ради із спільною заявою про видачу повторного ордеру на спірну квартиру, обґрунтовуючи тим, що не мали можливість прописатися у квартирі в зв'язку із довгостроковими відрядженнями ОСОБА_4, але весь час своєчасно сплачували комунальні послуги.

01 червня 2009 року рішенням №22/13/1 виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради, було надано дозвіл на видачу дублікату ордера на спірну квартиру із складом сім'ї відповідно до ордеру №00031 від 07.11.2002 року: ОСОБА_4, дружина - ОСОБА_3. 12 червня 2009 року відповідач отримав ордер на жиле приміщення №000370 із складом сім'ї, вказаним вище.

25 червня 2009 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 05 липня 2013 року, актовий запис - № 291.

Відповідно до листа Києво - Святошинського районного відділу Державної міграційної служби України у Київської області 09 березня 2016 року вих. №2873 згідно обліків адресної картки та картки реєстрації особи за адресою: АДРЕСА_2 значаться зареєстрованими з 20.12.2013 року громадяни ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

20 травня 2014 року відповідач зареєстрував право власності на 1/3 спірної квартири у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав позивач зазначила, що за весь час з моменту отримання квартири у користування, відповідач не міг знайти вільний час, аби зареєструвати місце проживання своє, дружини та сина у спірній квартирі. Позивачка неодноразово зверталася до чоловіка із проханнями надати згоду на «прописку» родини та оформити документи належним чином, однак усе було марно.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у поданій позовній заяві від 02 червня 2016 року, вказується, що відповідач отримав ордер на жиле приміщення: перший раз №00031 від 25 жовтня 2002 року, та повторний ордер №000370 12 червня 2009 року. Відповідно, позивач не заперечувала факт обізнаності про отримання підстав для вселення та реєстрації у спірному житловому приміщенні.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» , яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_3 пропустила строк звернення до суду, передбачений законодавством України, а саме судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що з 12 червня 2009 року вона була обізнана про виникнення підстав для вселення та реєстрації у спільному житловому приміщенні. Разом з тим, позивачем не надано доказів, про фактичні дії щодо реалізації свого права про реєстрацію у спірному приміщенні.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та особи, яка приєдналася до апеляційної скарги ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді