У Х В А Л А

03 травня 2018 року

місто Київ

справа № 02/2-1803/2011

провадження № 61-18054ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року до Верховного Суду звернувся ОСОБА_1 із касаційною скаргою на зазначене судове рішення.

Касаційну скаргу подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (далі - ЦПК України 2017 року).

За змістом частини першої статті 325 ЦПК України (із змінами, внесеними Законом України № 2453-VI від 07 липня 2010 року, далі - ЦПК України 2004 року) касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

Згідно із частиною третьою статті 328 ЦПК України 2004 року (в редакції Закону України № 4176-VІ від 20 грудня 2011 року) касаційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 325 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними.

Суд виходить з того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними, зокрема, у тому випадку, якщо таке недотримання строків касаційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду апеляційної інстанції, а так само за наявності інших об'єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали заявникові своєчасному зверненню з такою скаргою.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що він не брав участі у розгляді справи, не знав про оскаржуване судове рішення апеляційного суду, зазначає, що дізнався про судове рішення після того, як йому було направлено лист від ОСОБА_2 у березні 2018 року.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 необхідно надати докази поважності пропуску зазначеного процесуального строку.

Крім того, подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду, оскільки заявниками у порушення вимог пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України 2017 року до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до акта управління забезпечення автоматизованого документообігу суду від 05 квітня 2018 року під час опрацювання касаційної скарги ОСОБА_1, отриманою через скриню Верховного Суду, не виявлено оригіналу квитанції про сплату судового збору.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року. З 15 грудня 2017 року набули чинності зміни до зазначеного Закону України щодо сплати судового збору на підставі Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Відповідно до змісту оскаржуваного рішення ОСОБА_2 звернувся до суду у травні 2011 року з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Суд враховує, що на момент подання позовної заяви державний збір за звернення з позовами та іншими заявами до суду встановлювався відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року № 7-93. З набранням 01 листопада 2011 року чинності Законом України «Про судовий збір» стягнення державного мита за звернення до суду з позовами та іншими заявами у відповідних нормативно-правових актах змінено на стягнення судового збору.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року № 7-93 (в редакції на момент подання позову) ставка державного мита за подання позовної заяви складала 1 відсоток від ціни позову, але не менше 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже, розмір судового збору за подання позову становив не менше 51 грн та не більше 1 700, 00 грн.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції станом на час подання касаційної скарги) за подання касаційної скарги справляється судовий збір, який відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої цієї статті становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Враховуючи наведене, заявник за подання касаційної скарги має сплатити 3 400 грн судового збору або надати документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УДКСУ у Печерському районі м. Києва, , банк отримувача: ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО: 820019, рахунок отримувача: 0007, ККДБ: 22030102. На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату.

Додатково під час усунення недоліків поданої касаційної скарги заявнику необхідно належним чином виконати вимога пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, відповідно до якої у касаційній скарзі повинно бути зазначено, в чому полягає неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права під час ухвалення судового рішення, що ним оскаржується.

З огляду на невідповідність скарги вимогам процесуального закону, чинного на момент її подання, до зазначеної скарги мають бути застосовані вимоги статей 392, 393 ЦПК України в редакції, чинній на момент постановлення цієї ухвали, щодо повноважень суду залишати скаргу без руху.

Згідно з частиною третьою статті 393 ЦПК України 2017 року касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. Протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України 2017 року у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, визначених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 325, 326, 328 ЦПК України в редакції Закону від 18 березня 2004 року, статтями 185, 392, 393 ЦПК України в редакції Закону від № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя залишити без руху.

Надати для усунення зазначених недоліків строк до 03 червня 2018 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний