Справа № 438/288/17
Номер провадження 2/438/54/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

26 квітня 2018 року Бориславський міський суд Львівської області у складі:

головуючого судді Слиша А.Т.

при секретарі Валькович Г.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсним, просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі - продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 07 червня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстраційним номером 492 та визнати недійсним договір купівлі - продажу будинку, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 24 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстраційним номером 1028.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у 2006 році у його сімї виникли непорозуміння між ним і дружиною і він вирішив формально переписати право власності на будинок на іншу особу, а саме на його хорошу знайому ОСОБА_2.

Так, 07 червня 2006 року він та відповідачка ОСОБА_2 уклали фіктивний договір купівлі - продажу будинку під номером 4/3 розташованого на вул. Ак. Богомольця в м. Бориславі Львівської області, який він, як продавець покупцю ОСОБА_2 не передавав, а остання його не приймала, а також коштів не сплачували і не отримувати. Він з сімє'ю проживав у своєму будинку і після підписання даного договору 07 червня 2006 року продовжив проживати у даному будинку.

В подальшому , відносини у його сімї налагодились і він вирішив знову відновити своє право власності на житловий будинок шляхом укладання такого-ж фіктивного договору.

24 липня 2007 року він та відповідачка ОСОБА_2 повторно уклали фіктивний договір купівлі - продажу будинку під номером 4/3 розташованого на вул.Ак. Богомольця в м. Бориславі Львівської області, який він вже як покупець придбав у продавця ОСОБА_2, який остання не передавала а він його не приймав, а також коштів готівкою не сплачували і не отримували. Він з сімєю як проживав у даному будинку з часу його введення в експлуатацію так і проживає до даного часу. Таким чином, між ними не відбулось жодних правових наслідків які обумовлювались цими правочинами, тому вони є фіктивними .

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 18.05.2017 року у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, просять позов задоволити.

Зокрема, позивач ОСОБА_1, допитаний в судовому засіданні як свідок, показав що, в період часу з 2002 року по 2005 року збудував житловий будинок за адресою м.Борислав, вул.Ак.Богомольця,4/3. З цього часу проживав у даному будинку разом із сімєю: дружиною ОСОБА_8, сином ОСОБА_9 та донькою ОСОБА_10. На цей час у позивача було прізвище «Пашко», яке у подальшому змінив на «Ящук». У 2006 році у сімї позивача виникли непорозуміння між ним і дружиною, відповідно позивач, з метою усунення дружини від спільного сімейного майна, вирішив формально переписати право власності на будинок на іншу особу, а саме на його хорошу знайому ОСОБА_2.

Відповідно, 07 червня 2006 року позивач та відповідачка ОСОБА_2 уклали фіктивний договір купівлі - продажу будинку під номером 4/3 розташованого на вул. Ак. Богомольця в м. Бориславі Львівської області. Проте покупцю ОСОБА_2 не передавав, а остання його не приймала, коштів відповідач не сплачувала. Позивач із членами сімї проживав у своєму будинку і після підписання даного договору купівлі-продажу від 07 червня 2006 року. У подальшому , відносини у його сімї налагодились і позивач відновив своє право власності на житловий будинок шляхом укладання такого-ж фіктивного договору. 24 липня 2007 року позивач та відповідачка ОСОБА_2 повторно уклали фіктивний договір купівлі - продажу будинку під номером 4/3 розташованого на вул.Ак. Богомольця в м. Бориславі Львівської області, відповідно якого позивач як покупець придбав у продавця відповідача ОСОБА_2 вищезгаданий будинок, який остання не передавала, а позивач не приймав. Відповідно жодних коштів не сплачував. Жодних правових наслідків вказаними договорами не створено. Позивач та йогосин ОСОБА_9 надалі зареєстровані та продовжують проживати у спірному будинку, сплачують комунальні послуги. Просить визнати недійсними вищезазначені договори купівлі-продажу,оскільки, такі є фіктивними.

У судове засідання, що відбулося 26 квітня 2017 року, позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_7, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 18.05.2017 року не зявилися, подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечують.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, від неї не надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд, враховуючи письмову заяву позивача та представника позивача, розглядає справу за відсутності сторін, за матеріалами справи - заочно.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши покази позивача та свідка, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з такого.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як передбачено ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюється законом. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Виходячи з вищевказаних норм закону, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно і ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити умисел всіх сторін правочину, судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно правового висновку ВСУ № 6-1873цс16 основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів, свідомий намір невиконання зобовязань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину.

Судом встановлено, що 07 червня 2006 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу будинку під номером 4/3 який розташований по вул. Богомольця академіка в м. Бориславі Львівської області, відповідно до якого продавець ОСОБА_3 продав, а покупець ОСОБА_2 купила вищезгаданий житловий будинок, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстраційним номером 492

24 липня 2007 року між відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_3 уклали договір купівлі - продажу будинку під номером 4/3 розташованого на вул. Богомольця академіка в м. Бориславі Львівської області, який ОСОБА_3 вже як покупець придбав у продавця ОСОБА_2 згаданий будинок, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстраційним номером 1028.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За умовами ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).

Проте, судом встановлено, що сторони не вчиняли жодних дій на виконання умов договорів купівлі-продажу будинку, зокрема позивач разом із сімєю після укладення договору купівлі продажу належного йому будинку продовжував проживати у спірній будинку, оплачувати комунальні послуги, відповідач не сплатив позивачу за квартиру, згідно умов договору.

У подальшому придбав у відповідача будинок, який фактично належав останньому, знов та жодних дій на виконання умов договору сторони не вчиняли.

Зазначені обставини підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_9, син позивача, який показав, що із листопада 2005 року постійно проживає у будинку за адресою м.Борислав, вул.Ак.Богомольця,4/3. Після розірвання шлюбу між батьками, батько переписав будинок , в якому вони проживають на себе. Відповідача ОСОБА_2 свідок не знає, ніколи не бачив.

За умовами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 статті 203 ЦК Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є не додержання стороною вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншими актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За п.7 постанови пленуму Верховного суду України «Про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивачем надані докази в обґрунтування позовних вимог, які свідчать, що укладені між сторонами договори купівлі-продажу від 07.06.2006 року та 24.07.2007року є фіктивним, позивачем доведено обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваних договорів.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 гривень 00 копійок.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.10-13,76-80,258-259,263-268, 280-282, 289 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 07 червня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстраційним номером 492.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу будинку, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 24 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстраційним номером 1028.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 640 гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Бориславський міський суд шляхом подання в 30-денний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги.

Головуючий суддя А.Т. Слиш