Справа № 163/21/18
Провадження № 2/163/102/18
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2018 року Любомльський районний суд Волинської області в складі головуючого - судді Чишія С.С.

з участю секретаря Голядинець О.В.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину,

в с т а н о в и в :

У позовній заяві позивач просить постановити рішення про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 №№769, 770, видані приватним нотаріусом ОСОБА_1, а також визнати позивача в порядку спадкування за законом власником по 1/6 двох земельних ділянок, що відносяться до спадкового майна. Свої вимоги обґрунтувала тим, що після смерті її батька ОСОБА_4 відкрилась спадщина на дві земельні ділянки. Прийняла цю спадщину разом з братом ОСОБА_2, відповідачем по справі, і матір'ю ОСОБА_3. Цей факт встановлений рішеннями Любомльського районного суду в інших цивільних справах. На звернення до нотаріуса щодо одержання свідоцтва про право на спадщину отримала відмову через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа, а також у зв'язку з тим, що на ці ділянки видано свідоцтва відповідачу ОСОБА_2 Вважає, що свідоцтва видані безпідставно, оскільки спадкові земельні ділянки належали батькові і матері як спільна сумісна власність. Через це спадкувалась половина майна після смерті батька і на кожного з трьох спадкоємців припало по 1/6 кожної ділянки. Успадкувавши частку матері після її смерті, відповідач отримав 5/6 земельних ділянок. Тому вважає, що при видачі оспорюваних свідоцтв було порушено положення ЦК України та Закону України «Про нотаріат», а для захисту свого права в порядку ст.392 ЦК України просить визнати право власності на належну частку в майні.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала.

Відповідач позов не визнав з тих підстав, що успадкував земельні ділянки після смерті матері за її заповітом, і жодних порушень не вбачає.

Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини.

ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.02.1966 року, що стверджено рішенням Любомльського районного суду від 17.12.2013 року в справі №163/3078/13-ц.

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 і ОСОБА_3, що стверджено копіями свідоцтв серії НОМЕР_3, НОМЕР_4.

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 і ОСОБА_3, що стверджено свідоцтвом серії НОМЕР_5.

Згідно із свідоцтвами серії НОМЕР_6, НОМЕР_7 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як встановлено рішеннями Любомльського районного суду Волинської області від 17.12.2013 року у справі №163/3078/13-ц, від 01.04.2016 року у справі №163/507/16-ц, довідкою виконкому Головненської селищної ради Любомльського району №2359 та матеріалами спадкової справи №39/2015, спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, після смерті ОСОБА_3 - ОСОБА_2, ОСОБА_1

Із Державного акту серії НОМЕР_8, виданого 30.04.2009 року на підставі розпорядження Любомльської райдержадміністрації від 23.07.2007 року №216, встановлено, що ОСОБА_4 одержав у власність дві земельні ділянки загальною площею 1,45 га для ведення особистого селянського господарства на території Головненської селищної ради Любомльського району Волинської області: ділянку площею 0,61 га кадастровим номером НОМЕР_9 і ділянку площею 0,84 га кадастровим номером НОМЕР_10.

Відповідно до розпорядження голови Любомльської райдержадміністрації від 23.07.2007 року №216 земельні ділянки надавались в порядку виділення в натурі власникам земельних часток(паїв).

Згідно з оспорюваними свідоцтвами від 13.10.2016 року, зареєстрованими приватним нотаріусом Любомльського нотаріального округу ОСОБА_1 за №№769, 770, на підставі заповіту ОСОБА_3 від 09.04.2015 року спадкоємцем її земельних ділянок за кадастровими номерами відповідно НОМЕР_10 та НОМЕР_9 став ОСОБА_2 При цьому виключні права ОСОБА_3 на ділянки визначено як набуті в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, однак не оформлені у встановленому порядку.

Законом України від 11.01.2011 року №2913-VI, який набрав чинності 8 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою, якою визначено, що об1єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17.05.2012 року №4766-VI, який набрав чинності 13.06.2012 року, частину п'яту статті 61 СК України виключено, натомість ч.1 ст.57 СК України доповнено пунктами четвертим і п'ятим. Зокрема, пункт 5 ч.1 ст.57 СК України визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини набуття земельної ділянки ОСОБА_4 у власність в 2007 році та на вказані положення закону суд вважає, що підстави для віднесення такої ділянки до спільної сумісної власності подружжя відсутні, оскільки на час її одержання у власність Закон №2913-VI ще не був прийнятий, а поширення його чинності на правовідносини, що виникли раніше, суперечитиме ст.5 ЦК України.

З врахуванням такого висновку та положень ст.ст.1216, 1220, 1258, 1261, ч.3 ст.1268 ЦК України після смерті ОСОБА_4 земельні ділянки підлягали спадкуванню за законом між трьома спадкоємцями, які прийняли спадщину, в рівних частках по 1/3 майна.

При цьому відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України відповідна частка належала кожному із спадкоємців з часу прийняття спадщини(смерті спадкодавця).

Спадкування після смерті ОСОБА_3 відбувалось за складеним нею 09.04.2015 року заповітом, посвідченим секретарем Головненської селищної ради Любомльського району. За цим заповітом ОСОБА_3 заповіла все належне їй майно ОСОБА_2

Отже, в частині земельних ділянок відповідач ОСОБА_2 в передбаченому ст.ст.1233, 1234, 1268 ЦПК України успадкував належну ОСОБА_3 1/3 частку земельної ділянки, після чого разом із успадкованою після ОСОБА_4 частки став спадкоємцем 2/3 земельної ділянки.

Таким чином, при оформленні свідоцтв про право на спадщину за заповітом нотаріусом не враховано обставини спадкування земельної ділянки після смерті ОСОБА_4, неправильно застосовано цивільне законодавство щодо віднесення приватизованої ділянки до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

За таких обставин і зроблених судом висновків вбачаються підстави вважати обидва оспорюваних свідоцтва такими, що не відповідають закону і підлягають визнанню недійсними.

Позивач просить їх визнати недійсними в частині 1/6 земельних ділянок. Суд вважає, що з огляду на положення ст.5 ЦК України кожне із свідоцтв підлягає визнанню недійсним в повному обсязі, оскільки лише в такому випадку оформлення права на спадщину за кожним спадкоємцем, який прийняв спадщину, відповідатиме фактичним обставинам справи і спадковому законодавству.

Вимоги про визнання за позивачем права власності на частку в земельних ділянках не відповідають закону, оскільки спірне майно було зареєстроване за першим спадкодавцем у встановленому порядку, а отже - набуття майна у власність має відбуватись в порядку оформлення спадкування і внесення відповідних відомостей в державні реєстри.

Оскільки вирішення таких питань віднесено до компетенції органів нотаріату, ухвалення рішення судом буде неправомірним втручанням в дискрецію цих органів.

У зв'язку з цим в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст.259, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13.10.2016 року приватним нотаріусом Любомльського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_1 і зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №769.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13.10.2016 року приватним нотаріусом Любомльського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_1 і зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №770.

В решті позову відмовити.

Направити копію рішення Державній судовій адміністрації України для виконання передбачених ст.311 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дій після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1920(одну тисячу дев'ятсот двадцять) гривень судового збору та 1280(одну тисячу двісті вісімдесят) гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд.

Ім'я позивача - ОСОБА_1; місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП - НОМЕР_1.

Ім'я відповідача - ОСОБА_2; місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП - НОМЕР_2.

Дата складання повного судового рішення - 14 травня 2018 року.

Головуючий : суддя С.С.Чишій