ПОСТАНОВА

Іменем України

08 травня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/7836/16-ц

провадження № 22-ц/781/733/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Чельник О.І., Черненка В.В.

за участю секретаря Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник за довіреністю ОСОБА_2

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіна Марина Анатоліївна,

представник відповідача за довіреністю - Філатова Ольга Сергіївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеокоференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 лютого 2018 року у складі судді Панфілової А.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до положень частини 3 статті 3 ЦПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIІІ від 03.10.2017 року який набрав чинності з 15.12.2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з підпунктами 11, 13 пункту 1 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VІІІ заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі-банк) про визнання частково недійсним кредитного договору.

Зазначала, що 24 вересня 2007 року між нею та банком укладено кредитний договір №231/2008/Ж в сумі 25000 дол.США на придбання житлового будинку із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13% річних та строком повернення до 23 січня 2032 року. Відповідно до пункту 1.4.1 встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту в сумі 37,38 грн. Встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника, щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. Комісію банку за обслуговування кредиту не можна вважати витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором. Вважає, що умови кредитного договору, за яким позивач повинен сплатити відповідачу, крім відсотків за користування кредитом, ще й щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови договору є недійсними.

Просила суд визнати умови договору споживчого кредиту щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредиту в розмірі 37,88 гривень, недійсною з моменту укладення договору.

Відповідач в запереченнях на позов просив відмовити в задоволенні позову та подав заяву про застосування позовної давності (а.с.71-72,110).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності. З урахуванням постанови Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року, суд дійшов висновку, що до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови в договорі, якими є, зокрема, комісія, плата за обслуговування кредиту. Однак відповідачем подана заява про застосування позовної давності, який розпочався з 24 вересня 2007 року та закінчився 24 вересня 2010 року, а позовну заяву було подано тільки у грудні 2016 році, відповідно, строк позовної давності позивачем пропущено, що є підставою для відмови у позові(а.с. 153-158).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що суд з власної ініціативи та безпідставно застосував наслідки позовної давності, оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності, таким чином суд не мав права застосовувати позовну давність. Пропуск строку позовної давності був вимушено пропущений у зв'язку з вирішенням іншого судового спору про стягнення боргу за кредитним договором. Суд першої інстанції при розгляді позовних вимог неповно з'ясував обставини справи і не надав їм належної оцінки та не врахував, що Закон України «Про захист право споживачів» підлягає застосуванню не тільки під час укладення договору про надання споживчого кредиту, а також і під час його виконання.

Апеляційне провадження відкрито 20 березня 2018 року (а.с.169).

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчить її підпис на кредитному договорі та погодилась з ним, в тому числі і з щомісячною платою (комісією) за обслуговування кредиту. Позивач порушила свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів та комісій за користування кредитом, що підтверджується судовими рішеннями. Вказує на те, що судом вірно застосовано позовну давність (а.с.195-196).

В засіданні апеляційного суду позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги. Позивач пояснила, що при кожній сплаті на виконання умов договору щодо погашення кредиту банк брав кошти за обслуговування кредиту, внаслідок чого вона переплатила більше 4000 грн.

Представник відповідача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскільки на час укладення договору позивач погодилася з усіма умовами кредитного договору. В тому числі і щодо сплати коштів за обслуговування кредиту.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 24 вересня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого позивачу надано кредит в сумі 25 000 доларів США на придбання квартири строком до 23 січня 2032 р. зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами, а з 24 листопада 2008 року - 16,5 % річних ( а.с.6-13).

Згідно з п. 1.4.1 кредитного договору за обслуговування кредиту встановлена щомісячна плата у розмірі 37,88 грн., що становить 0,03% від суми кредиту, саме цей пункт договору позивач просила визнати недійсним.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 24 вересня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі - придбання житла, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннямичастини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, відповідно до статті 55Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746 цс16, в якій стороною у справі є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк».

Таким чином, на час укладення договору 24 вересня 2007 року, банк встановивши щомісячну плату за обслуговування кредиту, порушив п.3.6 зазначених вище Правил. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

До висновку про те, що встановлення пунктом 1.4.1 кредитного договору щомісячної плати за обслуговування кредиту є незаконним, дійшов і суд першої інстанції. В цій частині рішення суду не оскаржується ні позивачем, ні відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підставою для відмови в позові суд першої інстанції зазначив сплив позовної давності, оскільки частково оспорюваний позивачем договір укладено 24 вересня 2007 року, а з позовом до суду позивач звернулася в грудні 2016 року, однак погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Споживач є вразливою стороною договірних відносин, тому законодавець визначився з посиленим захистом споживачів, що відображено в Законі України «Про захист прав споживачів»

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071 цс16.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п.3 ст.3 ЦК України, разом з тим зазначена свобода є обмеженою, а межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Оскільки недійсність встановлення банком в кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредиту (комісії) встановлена законом, то відмова в позові про визнання такої умови договору недійсною за спливом позовної давності суперечить принципу верховенства права, а також загальним засадам цивільного судочинства.

Позивач правомірно розраховував на добросовісність та справедливість у відносинах з відповідачем та не мав підстав сумніватися в тому, що запропонований саме відповідачем текст кредитного договору складено фактично з порушенням пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 ( на час укладення кредитного договору), та статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності спору.

Такий спір існує між сторонами, що підтверджується судовими рішеннями (а.с.114-118,119-122,123), тому в межах заявлених позовних вимог визнання зазначеного пункту договору недійсним, який відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним, є відповідно до ст.5 ЦПК України належним способом захисту прав споживача, як більш слабкої сторони у кредитних правовідносинах.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що права позивача є порушеними та підлягають захисту в судовому порядку, тому рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 лютого 2018 року.

Позов задовольнити. Визнати недійсним п.1.4.1 кредитного договору №231/2008/Ж, укладеного 24 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» щодо встановлення за обслуговування кредиту щомісячної плати в розмірі 37 грн.88 коп., що становить 0,03 процентів від суми кредиту, недійсним з моменту укладення договору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (, місце знаходження 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська 27-Т) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, місце проживання АДРЕСА_1) судовий збір в сумі 551 грн.20 коп. та судовий збір дохід держави в сумі 826 грн.80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 11 травня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: О.І. Чельник

В.В. Черненко