Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 161/19595/15-ц

провадження № 61-8357св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - торгово-виробниче товариство з обмеженою відповідальністю «Знання»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу торгово-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Знання» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2016 року у складі головуючого судді Олексюка А. В. та рішення апеляційного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчука Л. В., Русинчука М. М. та касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року справу № 161/19595/15-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 161/19595/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до торгово-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Знання» (далі - ТВ ТОВ «Знання»), у якому просив стягнути кошти у розмірі 403 552 грн 70 коп.

Позовна заява мотивована тим, що його дружина ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, була учасником ТВ ТОВ «Знання» і її частина у статутному капіталі товариства становила 6 %.

Після смерті дружини він прийняв спадщину у встановленому законом порядку і 7 квітня 2014 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку померлої ОСОБА_4 в статутному капіталі ТВ ТОВ «Знання» в сумі 1 800 грн.

Після оформлення своїх спадкових прав, ОСОБА_3 звернувся до ТВ ТОВ «Знання» з письмовою заявою про виплату йому успадкованої грошової суми та частки одержаного прибутку у 2013 році по день смерті його дружини. Однак відповідач на загальних зборах учасників товариства 05 грудня 2014 року прийняв рішення про виплату йому лише 1 800 грн, які він отримав. Грошову частку прибутку було вирішено визначити та виплатити лише після затвердження річного звіту та балансу товариства за 2014 рік.

20 березня 2015 року загальні збори учасників ТВ ТОВ «Знання» прийняли рішення про виплату позивачу частки прибутку після смерті дружини - члена товариства - в розмірі 210 648 грн.

Вказану грошову суму відповідач не виплатив, тому просив стягнути її із застосуванням індексу інфляції за період з 10 квітня 2014 року по 30 грудня 2015 року та 3 % річних, а всього 403 552 грн 70 коп.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 липня 2016 року позов задоволено, стягнуто з ТВ ТОВ «Знання» на користь ОСОБА_3 403 552 грн 70 коп., сплачену ним суму судового збору в розмірі 3 861 грн 34 коп. та 10 000 грн понесених судових витрат на правову допомогу. Стягнуто з відповідача в дохід держави 174 грн 19 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТВ ТОВ «Знання» позивачу, як спадкоємцю померлого члена товариства, зобов'язаний сплатити грошову компенсацію частки у майні товариства, що належить померлій ОСОБА_4 в сумі 210 648 грн. Оскільки відповідачем грошове зобов'язання не виконане, тому наявні підстави для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України. Також відповідач зобов'язаний сплатити ОСОБА_3 інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої грошової суми по закінченню річного строку з дати смерті його дружини, яка була членом товариства, тобто з 10 квітня 2014 року.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих з ТВ ТОВ «Знання» на користь ОСОБА_3 грошових коштів, відшкодування сплаченого судового збору та стягнутого з відповідача судового збору в дохід держави змінено та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ТВ ТОВ «Знання» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 271 976 грн 40 коп., 2 719 грн 76 коп. понесених судових витрат по сплаті судового збору. В іншій частині рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання ТВ ТОВ «Знання» перед ОСОБА_3 повинно нести за період з 20 березня 2015 року (день прийняття рішення про визначення частки прибутку ОСОБА_4, одержаного за 2014 рік, а саме: з 01 січня 2013 року до моменту смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1) по 5 липня 2016 року, що становить 271 976 грн 40 коп. Така сума складається із суми боргу з урахуванням індексу інфляції за вказаний період, коефіцієнта інфляції, 3 % річних за період з 20 березня 2015 року по 05 липня 2016 року.

У вересні 2016 року ТВ ТОВ «Знання» подало касаційну скаргу, у якій просило рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач будь-яких інших, окрім поданої про виплату коштів у розмірі 1 800 грн, заяв про прийняття його до складу учасників товариства чи відмову від участі в товаристві та виплату йому частки в статутному капіталі не подавав. ТВ ТОВ «Знання» не знало, чи скористається спадкоємець своїм переважним правом на вступ до складу, чи відмовиться від цього права, тому не здійснило відповідної оцінки вартості майна пропорційної його частці.

Після отримання 10 жовтня 2014 року заяви ОСОБА_3 про виплату коштів, відповідач приступив до виконання обов'язків, пов'язаних з виплатою частки в статутному капіталі померлого учасника товариства. На час смерті учасника товариства розмір його частки у статутному капіталі складав 1 800 грн, які були виплачені позивачу. Відповідачем дотримано процедуру та строки прийняття рішення про виплату спадкоємцю учасника товариства частки в статутному капіталі товариства.

Крім того, позивачем не було сплачено судового збору до заяви про уточнення позовних вимог, що є також порушенням норм процесуального права.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій просив рішення апеляційного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року скасувати, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що останнім днем розрахунку з ним - спадкоємцем померлого учасника товариства є 09 квітня 2014 року. З 10 квітня 2014 року почався перебіг прострочення виконання боржником грошового зобов'язання та наслідки, передбачені положеннями статті 625 ЦК України. Вартість частки у майні товариства і частина отриманого прибутку визначається саме на день смерті учасника товариства і виплачується відповідно у строк до 12 місяців з дня виходу.

У лютому 2017 року ТВ ТОВ «Знання» подало заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, у яких просило касаційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суди встановили, що ОСОБА_4 - дружина позивача ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, була учасником ТВ ТОВ «Знання» і її частка у статутному фонді товариства становила 6 %.

ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті дружини, отримавши 7 квітня 2014 року свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме: на її частку в статутному капіталі товариства, яка у грошовому виразі становила 1 800 грн.

10 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернувся з письмовою заявою до відповідача з проханням виплатити йому вказану грошову суму.

Загальними зборами учасників ТВ ТОВ «Знання» від 5 грудня 2014 року було прийнято рішення про виплату ОСОБА_3 успадкованої грошової суми в розмірі 1 800 грн та погоджено питання щодо визначення розміру додаткових виплат позивачу після затвердження річного звіту і балансу товариства за 2014 рік.

ОСОБА_3 отримано 1 800 грн від відповідача.

Відповідно до частини п'ятої статті 147 ЦК України частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю переходить до спадкоємця фізичної особи або правонаступника юридичної особи - учасника товариства, якщо статутом товариства не передбачено, що такий перехід допускається лише за згодою інших учасників товариства. Розрахунки із спадкоємцями (правонаступниками) учасника, які не вступили до товариства, здійснюються відповідно до положень статті 148 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 148 ЦК України учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом.

При реорганізації юридичної особи, учасника товариства, або у зв'язку із смертю громадянина, учасника товариства, правонаступники (спадкоємці) мають переважне право вступу до цього товариства. При відмові правонаступника (спадкоємця) від вступу до товариства з обмеженою відповідальністю або відмові товариства у прийнятті до нього правонаступника (спадкоємця) йому видається у грошовій або натуральній формі частка у майні, яка належала реорганізованій або ліквідованій юридичній особі (спадкодавцю), вартість якої визначається на день реорганізації або ліквідації (смерті) учасника. У цих випадках розмір статутного капіталу товариства підлягає зменшенню (стаття 55 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Якщо спадкоємець (правонаступник) відмовився від участі у ТОВ (ТДВ) або йому було відмовлено у прийнятті до товариства, до відносин, пов'язаних з виплатою спадкоємцю (правонаступнику) вартості частки майна товариства, за аналогією застосовується стаття 54 Закону України «Про господарські товариства».

Відповідно до статті 54 Закону України «Про господарські товариства» при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

Загальними зборами учасників ТВ ТОВ «Знання» від 20 березня 2015 року прийнято рішення про виплату позивачу ОСОБА_3, як спадкоємцю колишнього учасника товариства ОСОБА_4, частку від прибутку товариства за 1 квартал 2013 року в розмірі 210 848 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки на момент звернення до суду ОСОБА_3, як спадкоємцю колишнього учасника товариства, частку від прибутку товариства, останнє не виплатило, тому наявні правові підстави для застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, правильним є висновок судів про те, що моментом вибуття ОСОБА_4 із учасників товариства є день її смерті. Відповідну виплату позивачу слід було провести після затвердження звіту за рік, в якому дружина померла та, як наслідок, вийшла з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що саме з 10 квітня 2014 року почався перебіг прострочення виконання боржником грошового зобов'язання та наявні підстави для застосування положень статті 625 ЦК України, колегія суддів відхиляє. Такий перебіг почався з дня прийняття ТВ ТОВ «Знання» рішення про визначення частки прибутку, одержаного відповідачем до моменту смерті учасника товариства після затвердження звіту за 2014 рік.

Чинне законодавство не передбачає порядку і строків звернення спадкоємців із відповідною заявою до товариства, тому доводи касаційної скарги ТВ ТОВ «Знання» з даного приводу колегія суддів відхиляє. Аргументи касаційної скарги відповідача про те, що позивачем не було сплачено судового збору при поданні заяви про збільшення позовних вимог, колегія суддів також відхиляє, оскільки такі доводи не впливають на правильність оскаржуваного рішення.

Інші доводи касаційних скарг також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційних скарг ОСОБА_3 та ТВ ТОВ «Знання» та залишення без змін рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2016 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги торгово-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Знання» та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2016 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. І. Крат В. П. Курило