Номер провадження: 22-ц/785/3060/18
Номер справи місцевого суду: 515/1287/17
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М.

за участі секретаря - Тьосової Я.В.

з участю: відповідача ОСОБА_2 і його представника, позивачки ОСОБА_3 і її представника

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року (суддя Тимошенко С.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області в особі органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області в особі органу опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною і вихованні, визначення способу участі у вихованні ті спілкуванні з дитиною,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

30.08.2017 року ОСОБА_3 звернулась із позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позов обґрунтовано тим, що вона і відповідач є батьком малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. З часу народження дитини сторони припинили сімейні відносини і позивачка, разом із дитиною, переїхала проживати у м. Татарбунари де створила нову сім'ю. З 2009 року відповідач жодного разу не відвідав дитину, усунувся від її виховання, не спілкувався з дитиною і не приймав участі у її вихованні більше 8 років, не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини.

Посилаючись на те, що відповідач свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно дитини, незважаючи на те, що мав реальну можливість виконувати такі обов'язки, не проявляє батьківської турботи про дитину, за висновком органу опіки та піклування відповідач не займається вихованням дитини, не сплачує аліментів на дитину і відповідача доцільно позбавити батьківських прав, позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 30.11.2017 року позов задоволено: суд позбавив ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 відмовлено у зустрічному позові до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною і вихованні, визначення способу участі у вихованні ті спілкуванні з дитиною.

(короткий зміст змісту вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 просить рішення суду у частині задоволення позову ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав скасувати і постановити у цій частині нове рішення про відмову у позові, посилаючись на незаконність рішення суду про позбавлення батьківських прав, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_2 зазначає про наступне:

суд, задовольняючи позов, безпідставно послався на покази свідка ОСОБА_5, малолітньої ОСОБА_4, яка досягла 8 років, а також висновок органу опіки та піклування від 29.11.2017 року щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав і не застосував вимоги ст. 171 ч.3 СК України; інтереси дитини вимагають не позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки останній усвідомлює свої обов'язки перед дитиною і бажає її утримувати та виховувати; позивачка захищає не інтереси дитини, а власні матеріальні та амбітні потреби; саме через перешкоди позивачки та її нового чоловіка відповідач не мав можливості спілкуватись з дитиною і виховувати її, що підтверджується ухвалою суду від 11.11.2014 року про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_5 про визнання батьківства; суд не врахував того, що відповідач звертався до органу опіки та піклування з проводу порушення його прав у спілкуванні та вихованні дитини; непослідовною є позиція органу опіки та піклування, який спочатку вважав недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав, а у подальшому змінив свою думку на протилежне; відсутні докази того, що відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими правами щодо доньки; суд не взяв до уваги, що за час сумісного проживання у позивачки і відповідача народилось 3 дітей, 2 з яких зараз є повнолітніми (1997 і 1999 року народження) і з 2009 року виховувались та проживали разом із батьком, який на достатньому рівні забезпечував їх матеріально й приділяв їм належну увагу; позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків і у даному випадку, з врахуванням конкретних обставин справи, за відсутності винної поведінки відповідача, позбавлення відповідача батьківських прав не відповідає вимогам закону.

(узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи)

Позивачка ОСОБА_3 і її представник, представник третьої особи не подали відзиву, пояснень або заперечень на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

За час сумісного проживання у позивачки і відповідача народилось 3 дітей, 2 з яких зараз є повнолітніми (1997 і 1999 року народження) і з 2009 року виховувались та проживали разом із батьком, відповідачем ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 (а.с.,30,43).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4, батьком якої є відповідач ОСОБА_2, а матір'ю позивачка ОСОБА_3 (а.с.3,4).

З 2009 року ОСОБА_4 проживає разом із матір'ю ОСОБА_3 і її чоловіком ОСОБА_5 у м. Татарбунари Одеської області, де з 2011 по 2014 роки відвідувала ясла-садок, зараз навчається у загальноосвітній шкоді-гімназії (а.с.8-11).

У 2014 році в суді виник спір між ОСОБА_5 (чоловік позивачки) і відповідачем за позовом ОСОБА_5 з приводу визнання батьківства та внесення змін до актового записку про народження стосовно доньки ОСОБА_4 2009 року народження. За заявою представника ОСОБА_5 позовна заява залишена без розгляду (а.с.69).

За висновком органу опіки та піклування Татарбунарської районної державної адміністрації від 26.07.2017 року, позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно ОСОБА_4 2009 року є недоцільним (а.с.31).

Згідно висновку органу опіки та піклування Татарбунарської районної державної адміністрації від 12.09.2017 року недоцільно встановлення годин спілкування ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_4 2009 року через небажання малолітньої дитини (а.с.32,45).

Відповідно до висновку Татарбунарської районної державної адміністрації від 29.11.2017 року, як органу опіки та піклування, зважаючи на думку та побажання малолітньої дитини, є доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 2009 року народження і недоцільним встановлення годин їхнього спілкування (а.с.68).

Суду апеляційної інстанції нових обставин не заявлено і нових доказів не надано.

Між сторонами виникли правовідносини з особистих немайнових прав і обов'язків батьків та дітей, які регулюються нормами СК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд, задовольняючи позов у частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_4 2009 року народження, зважаючи на обставини справи і враховуючи інтереси малолітньої дитини виходив з того, що відповідач з дня народження дитини ухилявся від виконання батьківських обов'язків щодо її утримання та виховання, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувався із дитиною, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу, не створював умов для отримання нею освіти, що є ухиленням від виховання дитини та свідомим нехтуванням ним своїми обов'язками (а.с.74,75).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині зважаючи на наступне.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 141 ч.ч.1,2 СК України).

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 ч.ч.1,2,3 СК України).

Позивачка ОСОБА_3 просила позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_4 2009 року народження з підстав ст. 164 ч. 1 п. 2 СК України (а.с. 2).

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (ст. 164 ч.1 п.2 СК України).

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом апеляційної інстанції об'єктивно встановлено, що між батьками дитини, з часу народження дитини, тобто з 2009 року існував конфлікт, який призвів до того, що позивачка, після народження дитини в серпні 2009 року (а.с.4) пішла від відповідача, змінила місце проживання, виїхала із АДРЕСА_1 і переїхала на постійне місце проживання до м. Татарбунари Одеської області де проживає до цього часу, створивши нову сім'ю із ОСОБА_5 (а.с.3,4,6,8-11).

Сторони також визнали, що за час сумісного проживання у них народилось 3 дітей, 2 з яких станом на 2018 рік є повнолітніми (1997 і 1999 року народження), які з 2009 року виховувались та проживали разом із батьком, відповідачем ОСОБА_2 у АДРЕСА_1.

У 2014 році між ОСОБА_5 (чоловік позивачки) і відповідачем у суді виник спір за позовом ОСОБА_5 про визнання останнім батьківства та внесення змін до актового записку про народження стосовно доньки ОСОБА_4 2009 року народження.

Відповідач ОСОБА_2 у засіданні колегії суддів пояснив, що спілкування і виховання дитини, через конфлікт із позивачкою і її чоловіком, які намагались відсторонити його від спілкування з дитиною, перешкоджали їхнім зустрічам, оспорювала у суді батьківство, а також зважаючи на малолітній вік дитини, в інтересах дитини, протягом 2009-2017 рік був неможливий.

При цьому відповідач зазначав, що він має можливість і бажання спілкуватись та виховувати доньку, у якої є рідні брат та сестра, які проживають з ним, а також, що він усвідомлює свою відповідальність перед дитиною як батько.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що у встановленому законом порядку, відповідача зобов'язано до сплати аліментів і він ухилявся від їх сплати.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, до уваги взяв думку дитини і спирався на висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав.

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст. 171 ч.1 СК України).

Суд взяв до уваги думку малолітньої дитини і залишив поза увагою обставини справи, а також ставлення самого батька до дитини і його бажання спілкуватись та виховувати дитину, які ґрунтуються на факті його спорідненості з нею і відсутність будь-яких об'єктивних перешкод для спілкування батька з дитиною.

Орган опіки та піклування, зазначаючи про доцільність позбавлення батьківських прав виходив з формальних підстав того, що дитина не знає свого біологічного батька, не спілкується з ним і не бажає у подальшому спілкуватись й не взяв до уваги аргументи батька дитини про тривале існування конфлікту між матір'ю дитини, вітчимом та відповідачем стосовно біологічного батьківства, перешкоди, які вони чинили йому у такому спілкуванні і вихованні.

Зважаючи на конкретні обставини справи, ставлення батька до дитини і приведені сторонами доводи на підтвердження ухилення від виконання батьківських обов'язків та на спростування цих доводів, як кожен окремо, так і в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку, відсутні підстави для ствердження про винну поведінку відповідача і свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов'язками.

Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" (рішення від 18.12.2008 року), зокрема зазначав про наступне, «п. 47… право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. The United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Наявні в матеріалах справи письмові докази (висновки органів опіки та піклування, довідка з місця навчання дитини і акт обстеження умов проживання дитини), на внутрішнє переконання колегії суддів, у розумінні ст. 80 ч.1 ЦПК України, не є достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, а саме, що відповідач ухилявся від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї малолітньої дитини.

Оскільки позивачка не довела своїх вимог, беручи до уваги, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин і таких виняткових обставин, у даному випадку, колегією суддів не встановлено, колегія суддів відмовляє у позові за недоведеністю позовних вимог.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги аргументи, викладені в апеляційній скарзі, разом з тим, позивачка і її представник, а також представник третьої особи не скористались правом на відзив (пояснення, заперечення) на апеляційну скаргу.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про недоведеність вимог, відсутні підстави для ствердження про порушення, невизнання прав чи інтересів, за захистом яких звернулась ОСОБА_3

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.3,4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у позові з підстав, викладених у мотивувальні частині постанови.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

За подачу апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 704 гривень (а.с.77), тому ці витрати позивачка повинна відшкодувати відповідачу.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 381, 382, 383, 384ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково .

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року у частині задоволення позову ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав - скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІІННОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704 гривень за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 27.04.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Л.М. Вадовська