Справа № 127/1749/15-ц
Провадження № 22-ц/772/543/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Матківська М. В.
УХВАЛА

02 травня 2018 рокуСправа № 127/1749/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Марчук В.С., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_3 і його представника - адвоката ОСОБА_4; представника відповідача ОСОБА_5 і третьої особи ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 і ОСОБА_5

і за заявою учасників справи про затвердження мирової угоди

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6, про виділення частки майна і визнання права власності на неї та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та автомобіль,

Рішення ухвалив суддя Гуменюк К.П.

Рішення ухвалено о 13.41 год. у м. Вінниці Вінницької області

Дата складення повного тексту рішення невідома,

В с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, яким просив визначити ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, яка перебувала у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_8 і ОСОБА_3, а саме - в 1/2 частці кожному, яка була зареєстрована на ім'я ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 13.05.2008 року за реєстровим № 2716 та визнати за ним право власності на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1.

У березні 2015 року ОСОБА_5 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру і автомобіль, де просила визнати за нею право власності на 92,085 % квартири АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 1/2 частку автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», який зареєстрований за ОСОБА_3 та стягнути із ОСОБА_3 на її користь 53 060,25 грн., що складає собою частку вартості автомобіля «VOLKSWAGEN LT 35».

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 подала заяву про збільшення позовних вимог і просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», який зареєстрований за ОСОБА_3 та стягнути із ОСОБА_3 на її користь частку вартості автомобіля «VOLKSWAGEN LT 35» в сумі 53 060,25 грн.

25 травня 2016 року ОСОБА_5 подала до суду заяву про зміну позовних вимог і просила замість визнання за нею права власності на автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», стягнути із ОСОБА_3 на її користь вартість автомобіля, що становить 200 000 грн. (8 000,00 доларів США).

Позивач ОСОБА_3 мотивував свої вимоги так.

3 лютого 1988 року він уклав шлюб із ОСОБА_8, який зареєстрували у Дашковецькій сільській раді Літинського району Вінницької області, актовий запис № 3. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище - ОСОБА_8. За час перебування у шлюбі ними придбана у власність на ім'я дружини ОСОБА_8 квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 травня 2008 року, яка є спільною сумісною власністю.

У придбаній квартирі він проживав з моменту її придбання і після розірвання шлюбу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 6 вересня 2010 року шлюб розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

У грудні 2014 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася також мати ОСОБА_8 - ОСОБА_5. Інших спадкоємців немає, заповіт за життя не складала.

Тому, він звернувся до суду із позовом, де просив визначити ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, яка перебувала у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_8 і ОСОБА_3, а саме - в 1/2 частці кожному, яка була зареєстрована на ім'я ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 13.05.2008 року за реєстровим №2716 та визнати за ним право власності на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 як позивач по зустрічному позову свої вимоги, з урахуванням уточнень, мотивувала наступним.

Її донька ОСОБА_8 з 3 лютого 1988 року до 17 вересня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3.

13 травня 2008 року ОСОБА_8 придбала квартиру АДРЕСА_1 за 300 000 грн., із яких 47 500 грн. сплатила одразу, а решту 252 500 грн. - протягом одного банківського дня. Цю суму - 252 000 грн. вона отримала як кредит в сумі 50 000 доларів США у ВАТ (перейменований у ПАТ) «Райффайзен Банк Аваль», передавши придбану квартиру в іпотеку. В подальшому вона особисто погашала кредит, у тому числі і після розірвання шлюбу із ОСОБА_3, який не приймав у цьому участі. Обтяження з квартири, що існувало відповідно до умов договору іпотеки, зняте лише 5 листопада 2014 року.

Зазначила, що при придбанні квартири до спільних сумісних коштів подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_8 можна віднести 47 500 грн., (15,83 %), а 252 500 грн. (84,17 %) - особисті кошти ОСОБА_8, тому, відповідно, квартира не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8. Залежно від джерел придбання квартири, частка ОСОБА_8 становить 92,085 % (84,17 % + ? від 15,83 %), а частка ОСОБА_3 - 7,915 % (1/2 від 15,83 %)

Також спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_8 є транспорті засоби: автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», 2005 року випуску, придбаний 9 березня 2010 року і зареєстрований на ім'я ОСОБА_3, що перебував у його користуванні до 6 травня 2016 року, коли ОСОБА_3 зняв автомобіль з реєстрації й продав його за 8 000 доларів США, та автомобіль «VOLKSWAGEN LT 35», 2002 року випуску, придбаний 12 січня 2010 року, зареєстрований на ім'я ОСОБА_3, який він продав без відома й згоди ОСОБА_8 через два місяці після припинення шлюбу, а кошти використав на свої потреби.

На день смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина, яку вона як спадкоємець першої черги за законом (заповіт відсутній), бажає прийняти, проте їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом і рекомендовано звернутися до суду за вирішенням спору.

Тому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, а замість визнання за нею права власності на автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», 2005 року випуску, державний номер знак А0330АР, що зареєстрований за ОСОБА_3, стягнути з нього на її користь повну вартість автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», що становить 200 000 грн. (8 000доларів США) і стягнути з нього на її користь 53 060,25 грн. - частку вартості автомобіля «VOLKSWAGEN LT 35», 2002 року випуску.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано до ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 вартість автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI» що становить 200 000,00 грн. (8 000,00 доларів США).

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 частки вартості автомобіля «VOLKSWAGEN LT 35», що становить 53 060,25 грн.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 4 611,80 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року відхилена апеляційна скарга ОСОБА_3, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_12 задоволена; рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року в задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 Просить на підставі ч. 3 ст. 264 ЦПК України визнати недійсним пов'язаний з предметом спору договір купівлі-продажу квартири, укладений 26.09.2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 993; та постановити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Зазначив, що рішення суду оскаржує лише у частині відмови у задоволенні його позовних вимог, вважає таке рішення незаконним, необгрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 не оскаржує, оскільки вважає його в цій частині законним і обгрунтованим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її зустрічний позов і визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути із ОСОБА_3 на її користь 204 080,00 грн.; а також змінити рішення в частині мотивів відмови в позові ОСОБА_3 Лише в апеляційній скарзі ОСОБА_5 зазначила, що вона просить стягнути з ОСОБА_3 2/3 частки вартості обох автомобілів, відступивши від засади рівності часток подружжя, враховуючи, що ОСОБА_8 мала значні грошові вкладення в банках, згідно договору банківського вкладу від 04.08.2011 року. У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_5 навів свої розрахунки суми 204 080,00 грн. у такому вигляді: середню ринкову вартість автомобіля «VOLKSWAGEN LT 35» за висновком експертного дослідження № 121Е-02/15 від 20.02.2015 року, в сумі 106 120,50 грн. та вартість автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI» 200 000 грн. - сума, за яку ОСОБА_3 продав цей автомобіль, разом: 306 120,50 грн. і від цієї суми 2/3 частки складатиме 204 080,00 грн.

В апеляційній скарзі зазначила, що рішення суду підлягає до скасування в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову та зміні в частині мотивів відмови у позові ОСОБА_3, з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, та у зв'язку із порушенням норм матеріального й процесуального права.

Відповідно до пункту 3 абзацу 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже справа розглядається Апеляційним судом Вінницької області, який діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

В судовому засіданні учасники справи і їх представники, що з'явилися: позивач ОСОБА_3 і його представник - адвокат ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_7, який представляє інтереси відповідача ОСОБА_5 і третьої особи ОСОБА_6, подали заяву про затвердження мирової угоди, у якій зазначили, що вони дійшли спільної згоди щодо спірного майна, таким чином: ОСОБА_5 має право на квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 не має ніяких претензій щодо вказаної квартири. ОСОБА_3 має право на кошти, які отримані від реалізації двох автомобілів (автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI» та автомобіль «VOLKSWAGEN LT 35», а ОСОБА_5 не має ніяких претензій щодо вказаних коштів.

З урахуванням того, що на даний час квартира відчужена і належить ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 погоджуються з таким і не мають ніяких претензій до ОСОБА_6 щодо вказаної квартири.

Тому, вони просили затвердити мирову угоду про наступне:

1.Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_6;

2.ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не мають один до одного жодних претензій щодо предмета спору і понесених судових витрат.

Заява підписана позивачем ОСОБА_3, представником відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_15, третьою особою ОСОБА_6, адвокатом ОСОБА_7 і адвокатом ОСОБА_4

Безпосередньо у судовому засіданні позивач і його представник підтримали подану заяву про затвердження мирової угоди і просять задовольнити її.

Представник відповідача ОСОБА_5 і третьої особи ОСОБА_6 підтримав подану заяву і просить її задовольнити.

Відповідно до статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов'язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб (частина 1).

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу (ч.2).

До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії (частина 3).

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалю одночасно закриває провадження у справі (ч. 4).

Згідно вимог статті 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши заяву про затвердження мирової угоди на відповідність вимогам статті 207 ЦПК України, заслухавши пояснення позивача і його представника та представника відповідача і третьої особи по поданих апеляційних скаргах і по заяві про затвердження мирової угоди, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, оскільки підлягає до задоволення заява про затвердження мирової угоди, яка відповідає вимогам статті 207 ЦПК України і її умови не порушують прав і охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Наслідки затвердження мирової угоди сторонам роз'яснені, при цьому з'ясовано, що представники уповноважені на вчинення такої процесуальної дії, як укладення мирової угоди.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині.

З урахуванням наведеного рішення суду підлягає визнанню нечинним повністю із закриттям провадження у справі повністю.

На підставі викладеного і керуючись ст. 207, 373, 374 ЦПК України,

У х в а л и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Затвердити мирову угоду, укладену між учасниками справи: позивачем ОСОБА_3, відповідачем ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про наступне:

1.Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_6;

2.ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не мають один до одного жодних претензій щодо предмета спору і понесених судових витрат.

Визнати нечинним рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року і закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6, про виділення частки майна і визнання права власності на неї та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та автомобіль.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: В.С. Марчук

В.В. Сопрун

Повне судове рішення складено 3 травня 2018 року

Згідно з оригіналом

Суддя М.В. Матківська