Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 278/219/14-ц

провадження № 61-6881св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Товянської О. В., Гансецької І. А., від 22 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_5 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, знесення будівель та споруд.

Позовна заява мотивована тим, що14 жовтня 2011 року позивачі купили земельну ділянку площею 2103 кв.м по АДРЕСА_1. У жовтні 2013 року державний інспектор сільського господарства Житомирської області склав акт обстеження земельної ділянки, згідно якого відповідач самовільно зайняла частину належної позивачам земельної ділянки площею, 70 кв.м, на якій перебувають самочинно збудовані капітальна та дерев'яна будівлі відповідача.

Посилаючись на викладені обставини, позивачі просили зобов'язати ОСОБА_5 повернути самовільно зайняту частину земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 70 кв.м та за власний рахунок знести будівлі і споруди, що знаходяться на вказаній земельній ділянці.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області, у складі головуючого судді Мокрецького В. І., від 07 лютого 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено у позові про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07 березня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено у позові у повному обсязі.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 07 березня 2014 року вирішено питання про виправлення описки у рішенні суду щодо по батькові позивача ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачами не доведено факт самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки, а тому правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог - відсутні.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року скасовано рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2013 року та додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 березня 2014 року і ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_3 та ОСОБА_4 самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 65 кв.м , позначену в межах точок 1-2-3-4-5-6-7-8-9-1 на схемі фактичного землекористування (додатки № 3, 4 до висновку судової земельно-технічної експертизи №611/14-25 від 27 листопада 2014 року), та знести за власний рахунок розташовані на ній господарські споруди. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №611/14-25 від 27 листопада 2014 року, складеного експертом Житомирського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, межі землекористування між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 співпадають по координатах. Господарські споруди ОСОБА_5 (літня кухня, сарай) площею 0,0065 га або 65 кв.м (точки 1-2-3-4-5-6-7-8-9-1) фактично розташовані на належній ОСОБА_3 і ОСОБА_4 земельній ділянці по АДРЕСА_1, що відображено у додатках № 3, 4 до висновку.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року.

04 жовтня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ поновлено ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року та відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

05 грудня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

15 травня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, знесення будівель та спорудпризначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

08 лютого 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року та залишити в силі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2013 року та додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 березня 2014 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 Апеляційним судом не враховано, що спірну частину земельної ділянки разом із будівлями, які на ній розташовані, вона успадкувала у 2008 році.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 жовтня 2011 року, укладеного між ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2013 року, останні у рівних частинах є власниками земельної ділянки, площею 0,2103 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташована по АДРЕСА_1 (а.с. 17-20, 28-31).

ОСОБА_5 є власником житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,2197, які розташовані поАДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21199957 від 09 грудня 2008 року та державним актом на право власності на земельну ділянку від 03 липня 2007 року (а.с. 53-56).

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №611/14-25 від 27 листопада 2014 року, складеного експертом Житомирського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, межа землекористування між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 співпадають по координатах. Господарські споруди ОСОБА_5 (літня кухня, сарай) площею 0,0065 га або 65 кв.м (точки 1-2-3-4-5-6-7-8-9-1) фактично розташовані на належній ОСОБА_3 і ОСОБА_4 земельній ділянці по АДРЕСА_1, що відображено у додатках № 3, 4 (а.с.162-172).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

За правилами статті 60 ЦПК України (2004 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, врахувавши лише висновок судової земельно-технічної експертизи №611/14-25 від 27 листопада 2014 року, складений експертом Житомирського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_5 на підставі чинних свідоцтв про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2008 року є власником земельної ділянки, площею 0,2197 га, по АДРЕСА_2, а також житлового будинку, загальною площею 68,5 кв.м., позначеного на плані літерою «А», розташованого на цій земельній ділянці, і спірних господарських споруд: літня кухня «Б», сарай «В», уборна «У», огорожа № 1-2.

За змістом статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно із статтею 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій

статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Аналогічні правові позиції містяться у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16.

Ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд вищевказаного до уваги не прийняв.

Отже, не з'ясувавши на яких умовах спірні об'єкти належали попередньому власнику та не врахувавши, що їх було успадковано ОСОБА_5 у встановленому законом порядку у 2008 році, тобто право власності на спірні будівлі у відповідача виникло до набуття позивачами земельної ділянки у власність, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази і не встановив обставини, які необхідні для вірного вирішення цивільного спору, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому (зокрема, висновку судової земельно-технічної експертизи №611/14-25 від 27 листопада 2014 рокуі свідоцтвам про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2008 року), так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк