Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 756/13997/15-ц

провадження № 61-10274 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представники відповідача: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва у складі судді Шумейко О. І. від 16 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Поливач Л. Д., Шахової О. В. від 27 червня 2017 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_7 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 червня 2007 року по 10 травня 2016 року. За час шлюбу подружжя набуло у власність рухоме та нерухоме майно.

Посилаючись на те, що згоди між ними щодо поділу майна не досягнуто, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати його особистою власністю квартиру АДРЕСА_1, та мотоцикл Honda, номерний знак НОМЕР_1;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя: квартиру АДРЕСА_2; нерухомість (квартиру та комору) в Іспанії, м. Марбелья; автомобіль BMW Х5, номерний знак НОМЕР_2; автомобіль Hyundai Santa Fe, номерний знак НОМЕР_3, вартістю 737 тис. 67 грн 57 коп.; автомобіль Toyota Highlander, номерний знак НОМЕР_4, вартістю 746 тис. 597 грн 9 коп.;

- провести поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя наступним чином: визнати за ним право власності на нерухомість (квартиру та комору) в Іспанії, м. Марбелья; визнати за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль BMW Х5, номерний знак НОМЕР_2.

- стягнути з ОСОБА_7 на його користь компенсацію в рахунок різниці вартості майна у розмірі 862 тис. 169 грн 58 коп.

У грудні 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що за час спільного проживання подружжя придбало на праві спільної сумісної власності наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; автомобіль Hyundai Santa Fe, номерний знак НОМЕР_3; автомобіль Toyota Highlander, номерний знак НОМЕР_4; автомобіль BMW Х5, номерний знак НОМЕР_2; грошові кошти в сумі 168 тис. 546 доларів США та 70 тис. 380 євро 89 центів, що станом на квітень 2015 року перебували на банківському рахунку, відкритому у «Baltic International Bank» на ім'я ОСОБА_2

Під час розгляду справи судом ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_7 здійснив відчуження автомобіля Toyota Highlander, а ОСОБА_7 без згоди позивача здійснила відчуження автомобіля Hyundai Santa Fe. Крім того, після квітня 2015 року ОСОБА_2 використав усі грошові кошти, що знаходилися на банківському рахунку, на свій власний розсуд, проти її волі та не в інтересах сім'ї.

З урахуванням вартості відчужених ОСОБА_2 та ОСОБА_7 автомобілів, а також з урахуванням витрачених позивачем на власний розсуд грошових коштів з банківського рахунку, відповідач просила визнати спільною сумісною власністю подружжя: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль BMW Х5, номерний знак НОМЕР_2.

У порядку поділу майна просила суд: виділити їй в натурі квартиру АДРЕСА_2, автомобіль BMW Х5, номерний знак НОМЕР_2, та визнати за нею право власності на 46/100 частки квартири АДРЕСА_1; за ОСОБА_2 визнати право власності на 54/100 частки вказаної квартири.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_7: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль BMW Х5, номерний знак НОМЕР_2.

Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_7 наступним чином: визнано за

ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_7 право спільної часткової власності на 1/2 частину вказаної квартири; визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; визнано за ОСОБА_7 право спільної часткової власності на 1/2 частину зазначеної квартири; визнано за ОСОБА_7 право спільної часткової власності на 1/2 частину автомобіля BMW Х5, номерний знак НОМЕР_2; визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину вказаного автомобіля. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 4 тис. 764 грн 76 коп. грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль Hyundai Santa Fe та автомобіль Toyota Hihglander. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 1/2 частину грошових коштів, які знаходились станом на 17 березня 2015 року на мультивалютному розрахунковому рахунку, відкритому у «Baltic International Bank» на ім'я ОСОБА_2, у розмірі 84 тис. 273 долари США та у розмірі 35 тис. 190 євро 44 центи. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що за умовами укладеного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_7, як дружина ОСОБА_2, надала свою згоду на придбання об'єкту нерухомого майна. Під час вчинення зазначеного правочину ОСОБА_2 не повідомив про свій намір придбати квартиру на праві особистої приватної власності. Належних та допустимих доказів того, що для купівлі вказаної квартири ОСОБА_2 були витрачені позичені у ОСОБА_12 грошові кошти, ОСОБА_2 не надано. Крім того, виконання зобов'язання щодо повернення грошових коштів здійснювалося останнім за рахунок спільних коштів подружжя, набутих за час перебування у зареєстрованому шлюбі, інших джерел доходів, які давали можливість набути майно або грошові кошти у особисту приватну власність та за рахунок яких виконати боргові зобов'язання, позивачем не наведено.

Придбання квартири, розташованої на вул. Пушкінській у м. Києві, та автомобіля BMW Х5 у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі сторонами не оспорювалося.

Дві квартири та автомобіль, які є предметом поділу, є неподільними речами. Під час розгляду справи судом не встановлено можливості за нормами чинного законодавства України та з урахуванням позовних вимог сторін поділити вказане майно в натурі, відтак суд дійшов висновку про залишення у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_7 квартир, розташованих на пр.ті Героїв Сталінграда та

вул. Пушкінській у м. Києві, й автомобіля BMW Х5, з визначенням рівних часток кожного з подружжя.

Крім того, на час припинення ведення спільного господарства станом на квітень 2015 року на мультивалютному рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_2 в «Baltic International Bank», були наявні грошові кошти у сумі 168 тис. 546 доларів США та 70 тис. 380 євро 89 центів. Надходження грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_2 відбулося під час ведення спільного господарства подружжям, а тому такі грошові кошти є спільним майном подружжя та підлягають поділу. Вказаний рахунок був закритий 5 лютого 2016 року. ОСОБА_2 розпорядився вказаними грошовими коштами без згоди своєї дружини ОСОБА_7

Квартира в Іспанії, м. Марбелья, придбана на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2015 року, належить ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності. Оскільки подружжя під час укладення договору купівлі-продажу визначилося з частками в праві спільної власності, то об'єкт нерухомого майна, розташований у муніципалітеті Марбелья (Малага), Іспанія, придбаний у спільну часткову власність та не підлягає поділу в порядку, передбаченому статтями 70, 71 СК України.

Автомобіль Hyundai Santa Fe був відчужений ОСОБА_7, а автомобіль Toyota Hihglander - ОСОБА_2 Загальний розмір грошових коштів, отриманих подружжям внаслідок продажу автомобілів становив 1 млн 483 тис. 664 грн 66 коп., частка кожного з них - 741 тис. 832 грн 33 коп. Відтак, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 підлягає стягненню 4 тис. 764 грн 76 коп. в якості грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль Hyundai Santa Feта автомобіль Toyota Hihglander.

Підстав для визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 мотоцикла Honda, модель GL1800, номерний знак НОМЕР_1, в порядку поділу спільного майна подружжя немає, оскільки такий транспортний засіб до складу спільного майна подружжя не відноситься, а ОСОБА_2 набув право власності на мотоцикл на законних підставах за особисті кошти після припинення ведення спільного господарства.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, дослідивши наявні в справі докази належним чином, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Суд повністю погодився з правовими позиціями районного суду.

У касаційнійскарзі, поданій у липні 2017 року, ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про повне задоволення його позову та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, порушуючи вимоги частини першої статті 11 ЦПК України (у редакції 2004 року), розглянули цивільну справу поза межами пред'явлених ОСОБА_7 позовних вимог. Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували статтю 60 СК України, внаслідок чого помилково визнали спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7, із наступним поділом між ними, квартири АДРЕСА_1, адже вона належить йому на праві особистої приватної власності. ОСОБА_2 також зазначав, що до складу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 за українським законодавством, помилково не був включений придбаний за час шлюбу будинок в Іспанії. При ухвалені судами нижчих інстанцій рішення в частині поділу автомобіля BMW Х5 шляхом визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_7 права спільної часткової власності на 1/2 його частину за кожним у порушення статті 1 ЦПК України (в редакції 2004 року) не було враховано пропозиції позивача залишити автомобіль у власності ОСОБА_7, оскільки саме відповідач одноособово користується ним.Грошові кошти, які знаходились на мультивалютному розрахунковому рахунку, відкритому в «Baltic International Bank» на ім'я ОСОБА_2 не мають українського походження і на території України ніколи не перебували (перераховані йому за трудовим контрактом, укладеним 19 квітня 2011 року між ним та британською компанією «Укренерджи Коул Лімітед»), а тому спір, який виник стосовно цих коштів, повинен вирішуватись виключно за законодавством Великобританії та в судах Великобританії, про що свідчить колізійна норма трудового контракту.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що з 16 червня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 травня 2016 року. Цим же рішенням встановлено, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства з квітня 2015 року.

За час шлюбу згідно з позовними вимогами сторони набули наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; автомобіль BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2, квартиру та комору в Іспанії, м. Марбелья; 168 тис. 546 доларів США та 70 тис. 380 євро 89 центів, які знаходилися на мультивалютному банківському рахунку в «Baltic International Bank», Латвійська Республіка.

Згоди щодо поділу цього майна сторони не досягли.

Так, 27 серпня 2011 року ОСОБА_13 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 за 750 тис. грн придбав у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 166,60 кв. м.

Відповідно до пункту 17 договору ОСОБА_7 як дружина покупця надала заяву про згоду на укладення цього договору, 29 серпня 2011 року справжність підпису на заяві засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О. В.

Право власності на вказану квартиру зареєстровано в електронному реєстрі 8 вересня 2011 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 8 лютого 2017 року.

Під час вчинення зазначеного правочину ОСОБА_2 не повідомив про свій намір придбати квартиру на праві особистої приватної власності. Належних та допустимих доказів того, що для купівлі вказаної квартири ОСОБА_2 були витрачені позичені у ОСОБА_12 грошові кошти позивач не надав, указавши в своїй позовній заяві, що вказана квартира придбана подружжям у спільну сумісну власність.

7 березня 2014 року ОСОБА_15 та ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_7 набула у власність квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 100,10 кв. м.

Відповідно до пункту 3 цього договору за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 2 млн 400 тис. грн.

Вказаний договір укладено за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_2 на купівлю квартири, викладеною у вигляді заяви, 7 березня 2014 року справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н. В.

13 травня 2014 року ОСОБА_7 придбала у власність автомобіль марки BMW, модель Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2014 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Сторони не досягли згоди щодо вартості квартири АДРЕСА_1 та автомобіля BMWX5, реєстраційний номер НОМЕР_2, але не скористалися правом на призначення у справі експертизи щодо визначення їх вартості.

20 лютого 2015 року ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_2 і ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_7 за 350 тис. євро придбали у спільну часткову власність у рівних частинах квартиру АДРЕСА_3.

На виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року про звернення до Міністерства юстиції Латвійської Республіки із судовим дорученням про надання правової допомоги від «BalticInternational Bank» через Міністерство юстиції України надійшла виписка з мультивалютного банківського рахунку, відкритого на ім'я ОСОБА_2, за період з 11 листопада 2014 року по 5 лютого 2016 року, відповідно до якої на вказаному мультивалютному банківському рахунку станом на 17 березня 2015 року знаходилися грошові кошти у сумі 168 тис. 546 доларів США та 70 тис. 380 євро 89 центів.

Сторонами не заперечувалося, що вони без згоди іншого з подружжя відчужили автомобілі Hyundai Santa FE, реєстраційний номер НОМЕР_3, та Toyota Hihglander, реєстраційний номер НОМЕР_4.

ОСОБА_7 до матеріалів справи долучила звіти визначення ринкової вартості транспортних засобів, зі змістом яких погодилася представник ОСОБА_2 Так, ринкова вартість автомобіля HyundaiSanta FE становить 737 тис. 67 грн 57 коп., а ринкова вартість автомобіля Toyota Hihglander складає 746 тис. 597 грн 9 коп.

Автомобіль Hyundai Santa FE був відчужений ОСОБА_7, а автомобіль ToyotaHihglander - ОСОБА_2 Загальний розмір грошових коштів, отриманих подружжям внаслідок продажу автомобілів становить 1 млн 483 тис. 664 грн 66 коп., частка кожного з них - 741 тис. 832 грн 33 коп. Відтак, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 підлягає стягненню 4 тис. 764 грн 76 коп. грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль Hyundai Santa FE та автомобіль Toyota Hihglander.

Мотоцикл Honda, модель GL1800, номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_2 набув за особисті кошти після припинення ведення спільного господарства.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦПК України у редакції 2004 року) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

При цьому в разі невчинення сторонами дій направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя»).

Отже, законодавство передбачає певні способи поділу судом майна подружжя.

Відповідно до статті 71 СК України суд може ухвалити рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (стаття 183 ЦК України).

Суд може ухвалити рішення про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку виплати другому з подружжя компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності (частини друга, четверта, п'ята статті 71 СК України). При цьому присудження такої компенсації можливе лише за згодою особи, яка її отримує, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Такий спосіб застосовується відносно неподільних речей.

Суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об'єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість.

Крім того, у процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: відносно одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передачу одному із подружжя з зобов'язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя.

Згідно з пунктом 2 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється, зокрема в тому, що об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення в справі, не перевірив доводи й надані ОСОБА_20 докази щодо пред'явлення вимог про поділ квартири та комори в муніципалітеті Марбелья (Малага), Іспанія, яку ОСОБА_2 просив поділити та залишити в його власності з виплатою компенсації частки, що належить ОСОБА_7 При цьому судом не враховано презумпцію спільності майна й зроблений передчасний висновок про відмову в поділі майна, набутого сторонами за час шлюбу в порядку, передбаченому статтями 70 та 71 СК України.

При цьому придбання квартири в часткову власність, але за час шлюбу, не виключає це майно із спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу.

Також з урахуванням вимог Закону України «Про міжнародне приватне право» суду слід з'ясувати яке законодавство підлягає застосуванню.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення в справі, неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк