АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2018 року м. Одеса

справа №520/8220/17

провадження № 22-ц/785/1740/18Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддівВащенко Л.Г., Вадовської Л.М.,

за участю секретарів Сідлецької Ю.С., Тьосової Я.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2017 рокуу складі судді Куриленко О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя.

Зазначала, що з 17 жовтня 2009 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, за час якого вона за договором купівлі-продажу від 23 серпня 2011 року придбала на своє ім'я житловий будинок, що знаходиться за адресоюАДРЕСА_2, загальною площею 164,5 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 370 кв.м., та автомобіль MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (попередній номерний знак НОМЕР_2).

Посилаючись на те, що вказане спільне сумісне майно подружжя було придбане за її особисті кошти, а саме: будинок - за її кошти та кошти її батька, автомобіль - за кошти, отримані від оформлення споживчого кредиту, та враховуючи перебування на її утриманні спільної із відповідачем дитини, і, що тягар матеріальних зобов'язань із забезпечення сім'ї несе лише вона, позивачка просила суд відступити від засад рівності часток подружжя на підставі ст.70 СК України та розподілити спільне подружнє майно, визнавши за нею право власності на будинок та автомобіль (далі - справа № 520/8220/17) а.с.2-4.

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, посилаючись на те, що будинок № АДРЕСА_3 був придбаний в період шлюбу з ОСОБА_1 за спільні грошові кошти, є спільним сумісним майном подружжя, просив визнати за ним та ОСОБА_1 право власності по ? частини будинку за кожним (далі - справа № 520/7428/17) а.с.93-94.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року було об`єднано в одне провадження цивільну справу № 520/8220/17 із цивільною справою № 520/7428/17 (а.с.90-91).

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 13 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 164,5 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 370 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_7.

Визнано автомобіль марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Визнано за сторонами право власності за кожним на ? частину автомобіля марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено в повному обсязі (а.с.177,178-184).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, керуючись нормами ст. 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи) та ст.ст. 57, 60, 69, ч.1 ст.70 СК України, виходив з того, що спірне майно - будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_1 і поділу не підлягає, оскільки був набутий позивачкою хоч і за час шлюбу з відповідачем, але за кошти, що належали особисто їй та отримані нею у борг від батька, а доказів, що він набутий за спільні кошти подружжя суду не надано. Відносно автомобіля суд, виходячи з того, що він придбаний за час шлюбу сторін, є річчю неподільною, на момент вирішення справи його вартість встановлена не була, відсутня згода одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднє внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, визнав ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишив майно у їх спільній частковій власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову і відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не заявляла вимог щодо визнання спірного будинку її особистою приватною власністю на підставі ст. 57 СК України, а навпаки визнавала, що будинок є спільним майном подружжя та не надала суду належних доказів на підтвердження того, що будинок та автомобіль були куплені за її особисті кошти. Крім того, суд не звернув уваги на те, що доводи позивача щодо грошових коштів, за які придбаний спірний будинок, є суперечливими та не відповідають дійсним обставинам справи (а.с.189-191).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції при винесенні рішення, враховуючи, що тягар матеріальних зобов'язань із забезпечення сім'ї несе лише ОСОБА_1 та з огляду на факт проживання із нею спільної з відповідачем дитини у спірному будинку, законно і правомірно застосував не ст. 57 СК України щодо визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка, а ст. 70 СК України щодо відступу від принципу рівного поділу майна між сторонами (а.с.221-224).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2017 року відкрито апеляційне провадження (а.с.205).

Відповідно до положень пункту 9 частини 1 Перехідних положень до Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 3 жовтня 2017 року №2147-VШ, що набрав чинності з 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1, представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч.3 ст. 10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 05 квітня 2017 року у справі № 6 -399цс17, від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (постанова Верховного Суду України від 18 січня 2017 р. у справі № 6-2565цс16).

Вищезазначені положення містяться і в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Встановивши, що автомобіль марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, був придбаний ОСОБА_3 за час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, з огляду на те, що сторонами не надано суду належних та допустимих доказів, що спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Однак, визнавши житловий будинок, що знаходиться у м.Одесі по вул.Тульська,26, особистою приватною власністю ОСОБА_1 на підставі ст. 57 СК України, суд першої інстанції, не врахував, що правовою підставою позову була ст. 70 СК України, яка передбачає відступлення від принципу рівного поділу майна між сторонами. При цьому, ОСОБА_1, ставлячи питання про розподіл спільного подружнього майна на її користь, як на підставу відступлення від принципу рівності часток подружжя, посилалась на те, що спірне майно було придбане за її особисті гроші, відповідач не працював та не мав будь-якого заробітку, заощаджень, не брав участі в матеріальному забезпеченні родини, не сплачував комунальні послуги, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а спільна дитина перебуває на її утриманні.

При цьому в резолютивній частині рішення зазначено, що в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 визнано право власності на спірний будинок.

Так, ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2009 року, у якому 13 квітня 2010 року народився син ОСОБА_6 (а.с.6,8).

ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку № ААВ 369969 від 17 серпня 2013 року є власником автомобіля MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (попередній знак НОМЕР_3), який зареєстрований за ним 23 серпня 2013 року (а.с.130).

23 серпня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_1 був придбаний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 164 кв.м., у тому числі житловою площею 27,5 кв.м. До складу будинку входять: житловий будинок під літерою «И», навіс (тимчасова споруда) - «М», огорожа - 2, 4, мостіння - І, ІІ, які розташовані на земельній ділянці площею 370 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_7. Продаж майна вчинено за 210000 грн. (а.с.19-20).

З пункту 2.2 зазначеного договору вбачається, що він укладений за згодою чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_3, викладеної у заяві, справжність його підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С. 23 серпня 2011 року за реєстровим № 1575 (а.с.19).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначений житловий будинок був придбаний в інтересах сім'ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для їх спільного проживання, проти чого сторони не заперечували.

Статус спірного житлового будинку - «спільне майно подружжя» визнаний позивачкою в позовній заяві.

Судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для відступлення від рівності часток сторін у спільній сумісній власності, визначених ч. 2, 3 ст. 70 СК України, оскільки наведені ОСОБА_1 в позовній заяві обставини не підтверджені належними і допустимими доказами та не відносяться до обставин, що мають істотне значення в контексті ч.2 ст. 70 СК України.

Посилання позивача на проживання з нею спільної з відповідачем дитини як на підставу відступлення від засад рівності часток подружжя також не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки ч.3 ст. 70 СК України передбачена обов'язкова умова застосування, а саме: що розмір аліментів, які одержуються, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Однак, суду не надано доказів на підтвердження цього.

Доводи позивача, що спірний житловий будинок був придбаний виключно за її кошти, які вона отримувала у вигляді заробітної плати та коштів її батька ОСОБА_8, не підтверджені належними доказами.

Так, з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки та копії довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Пуратос Україна» (далі - ТОВ «Пуратос Україна») від 08 червня 2017 року за вихідним номером 1022, вбачається, що ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Пуратос Україна» на посаді спеціаліста по зовнішньоекономічним зв'язкам з 12 вересня 2006 року по 29 грудня 2016 рік (а.с.10-15,16).

На підтвердження своїх доходів ОСОБА_1 надала суду копію довідки ТОВ «Пуратос Україна» від 08 червня 2017 року за вихідним номером 1021 про доходи за період з 01 січня 2014 року по 29 грудня 2016 рік, в той час як спірний будинок був придбаний 23 серпня 2011 року (а.с.17). Тому надана довідка є неналежним доказом.

Крім того, ч. 2 ст.61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

У судових засіданнях суду першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_8 (батько позивачки), ОСОБА_9 (колишній власник спірного будинку) та ОСОБА_10 (директор ТОВ «Мозаїка» та ПП «Зірка», де працює відповідач) щодо надання грошових коштів на придбання спірного будинку.

Так, ОСОБА_8 підтвердив факт передання грошових коштів своїй доньці на придбання будинку. Свідок ОСОБА_9 повідомив суду, що питання про продаж належного йому будинку він вирішував особисто з ОСОБА_8, з рук якого він отримав грошові кошти. Свідок ОСОБА_10 повідомив суду, що він є директором ТОВ «Мозаїка» та ПП «Зірка», а відповідач ОСОБА_3 з 2007 року працює у нього особистим водієм, у липні 2011 році він надав ОСОБА_3 у борг на придбання будинку 40 000 доларів США.

Разом з тим, з п.3.1. договору купівлі-продажу спірного будинку від 23 серпня 2011 року вбачається, що продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 210000 грн., які отримані продавцем (ОСОБА_9.) від покупця (ОСОБА_1.) до підписання цього договору (а.с.19-20).

Таким чином, має місце твердження дружини (ОСОБА_1.) про надання грошових коштів на придбання житлового будинку її батьком та заперечення чоловіка (ОСОБА_3.) про запозичення ним грошової суми на придбання житлового будинку, та відповідні свідчення свідків. Враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, спростування правового режиму спільного сумісного майна на будинок, можливо лише за умови доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, при цьому тягар доказування покладається на того з подружжя, який її спростовує. Оскільки слова одного рівноцінні словам другого, то за відсутності письмових доказів джерела набуття грошових коштів надавати перевагу одному чи другому неправильно.

Посилання позивача на продаж квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, як на підставу походження грошових коштів для повернення ОСОБА_8 коштів за придбання спірного будинку, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що зазначена квартира була придбана позивачем до реєстрації шлюбу 16 грудня 2005 року за 50500 грн., на що нею був отриманий кредит в сумі 7000 доларів США, що станом на 16 грудня 2005 року було еквівалентно 35350 грн., та відчужена 24 листопада 2012 року, тобто після реєстрації шлюбу з відповідачем та майже через рік після придбання спірного будинку, за 300210 грн. (а.с.22-26,27,137-144).

Спростувати презумпцію спільності майна подружжя може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України, які діяли на час розгляду справи) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Разом з тим, виходячи із розуміння поняття допустимості доказів, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Використовуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права в національній правовій системі, в тому числі щодо критеріїв Європейського Суду про виконання сторонами покладеного на них обов'язку (тягаря) доведення, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У своїх рішеннях (кримінальних та і некримінальних, що стосуються цивільних прав і обов'язків) Європейський Суд неодноразово підкреслював, що при оцінці доказів Європейський Суд застосовує стандарт доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із співіснування досить сильних, ясних і взаємоузгоджених висновків з наявних фактів або схожих неспростованих фактичних презумпцій (рішення у справах Зубайраєв проти Росії від 10.01.2008 року, п.71; Гриненко проти України від 15.02.2012 року, п.55; Плахтєєв та Плахтєєва проти України від 12.03.2009 року, п.62).

Оцінюючи факт придбання спірного будинку за особисті кошти позивачки, суд має бути впевнений «поза розумним сумнівом» в його достовірності. Якщо факт викликав сумнів щодо достовірності, він не може вважатися встановленим і покладеним в основу рішення.

Тому, позиція позивачки щодо купівлі спірного будинку за її особисті кошти без належного її підтвердження, колегією суддів до уваги не приймається.

Матеріали справи не дають можливості колегії суддів «поза розумним сумнівом» зробити висновок, що позивачка придбала спірний будинок за особисті кошти.

Розглядаючи це питання в контексті оцінки доказів за принципом «внутрішнього переконання», відповідно до ст. 89 ЦПК України, що, на, думку колегії суддів, наближається до стандарту доведення «поза розумним сумнівом», факт придбання спірного будинку за особисті кошти ОСОБА_1 оцінюється судом з точки зору допустимості засобів доказування, належності та достовірності такого доказу.

ОСОБА_1 не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження купівлі спірного будинку за її особисті кошти та наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що житловий будинок та автомобіль були придбані подружжям за їхні спільні кошти під час перебування в шлюбі, тому є їхньою спільною сумісною власністю.

Керуючись ст.ст.367,376,382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2017 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення в новій редакції.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 164, 5 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., до складу якого входять житловий будинок під літерою «И», навіс під літ. «М», огорожа - 2,4, мостіння - I, II, що розташовані на земельній ділянці площею 370 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_7 та автомобіль марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

У порядку поділу майна подружжя:

- визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5, місце проживання: АДРЕСА_5

- 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 164,5 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., до складу якого входять житловий будинок під літерою «И», навіс під літ. «М», огорожа - 2,4, мостіння - I, II, що розташовані на земельній ділянці площею 370 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_7;

- 1/2 частину автомобіля марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1;

- визнати за ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6; місце проживання: АДРЕСА_5

-1/2 частину житлового будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 164, 5 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., до складу якого входять житловий будинок під літерою «И», навіс під літ. «М», огорожа - 2,4, мостіння - I, II, що розташовані на земельній ділянці площею 370 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_7;

-1/2 частину автомобіля марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 164, 5 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., до складу якого входять житловий будинок під літерою «И», навіс під літ. «М», огорожа - 2,4, мостіння - I, II, що розташовані на земельній ділянці площею 370 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_7 та автомобіль марки MITSUBISHI LANSER, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 03 травня 2018 року.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков