РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018

м.Харків

Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі: головуючого - судді Єрмоленко В.Б.

за участю секретаря-Петрової Н.М.

Справа № 639/5548/15-ц

Провадження 2/639/483/17

Учасники справи:

Відповідач-ОСОБА_3

представник позивача- ОСОБА_18

представник відповідача-ОСОБА_19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа-Служба у справах дітей по Новобаварському району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання незаконними дій, встановлення факту права постійного проживання та користування жилими приміщеннями та вселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду в червні 2015 р. з позовом до ОСОБА_3, 3 особа-Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, ОСОБА_7 про визнання незаконними та самоуправними дій ОСОБА_3, яка не визнає право позивача на постійне проживання та користування жилим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1, встановити факт, що має юридичне значення та визнати наявність у ОСОБА_2 права постійно проживати та користуватися жилим приміщенням за місцем реєстрації та просила вселити її в житловий будинок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 на праві власності належала її матері ОСОБА_7 на підставі дубліката свідоцтва про право власності , виданого П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою 10 липня 1996 року за реєстровим №2-3071 та 1/2 частина- відповідно до дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом ,виданого П'ятою Харківською державної нотаріальною конторою 10 липня 1996 року за реєстровим номером 2-3073.

Вона будучи членом сім'ї ОСОБА_7 зареєстрована та постійно проживала в житловому будинку АДРЕСА_1 разом з власником ОСОБА_7 , користувалася жилим приміщенням нарівні з власником будинку, між нею та власником будинку не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що підтверджується довідкою про склад сім'ї , виданою комітетом району в місті жителів приватного сектору Жовтневого району міста Харкова ділянка №21від 16.04.2013 року №121. За договором дарування житлового будинку від 31 липня 2013 року , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округ Юдіною О.С. , ОСОБА_7 належний їй на праві власності вищевказаний будинок подарувала онуці ОСОБА_3, яка фактично проживає по АДРЕСА_2. Ставши власником спірного будинку відповідач ОСОБА_3 12 жовтня 2013 року за її відсутності зломила замки на вхідних дверях в жилий будинок та встановила нові замки,чим фактично позбавила її можливості доступу в приміщення жилого будинку та порушила її право на проживання в даному будинку . У зв'язку з такими діями відповідача вона фактично залишилася без житла, особистих речей та вимушена тимчасово проживати у своїх знайомих за різними адресатами.

В подальшому, до участі у справі в якості співвідповідачів, позивач залучив малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, яким належить спірний будинок по ? частині кожному на підставі договору дарування від 28.08.2015 р., посвідченого державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу Волохіною О.В.( т. 1 а.с. 214,217-220).

З урахуванням уточнень, в остаточній редакції ОСОБА_2 визначено склад відповідачів і третіх осіб шляхом пред'явлення позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4, як законного представника малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_5, 3 особи- Служба у справах дітей по Новобаварському району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області ( т. 2 а.с. 74-77).

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечувала та стверджувала, що по АДРЕСА_1 вона мешкала із родиною ОСОБА_2, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 Створивши для відповідача та її родини нестерпні умови для сумісного проживання , ОСОБА_2 вимушена була з чоловіком та двоми дітьми піти проживати в буд. АДРЕСА_2. На той час існував заповіт, згідно якого майно ОСОБА_7 , а саме спірний будинок після її смерті залишався би позивачу та її дочці ОСОБА_10 Бабуся відповідача ОСОБА_7 продовжувала працювати , забезпечувати ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , але їй почали створювати умови, неможливі для проживання, а саме не давали їсти, виганяли на вулицю або навпаки запирали в домі , відбирали гроші. Про це їй розповідала безпосередньо бабуся, коли приходила у гості. З урахуванням ставлення до неї позивачки та її дочки, ОСОБА_7 наприкінці грудня 2011 року вирішила змінити заповіт на її користь та повідомила про це ОСОБА_2 Тоді позивач звернулася до Московського районного суду м. Харкова із завою про визнання ОСОБА_7 недієздатною, попередньо незаконно помістив її до психіатричної лікарні. Узнавши про це, ОСОБА_3 забрала бабусю додому, опікувалася нею та домогла їй скасувати рішення про визнання її недієздатною . Бабуся пізніше прийняла добровільне рішення та 31 липня 2013 року подарувала їй свій будинок.

Відповідач ОСОБА_3 , яка дії на підставі довіреності також від імені ОСОБА_4, подала письмові заперечення на уточнену позовну заяву, в яких посилається на те, що вона, як власниця будинку, шляхом заміни замків усунула перешкоди в користуванні власністю, що відповідає ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України. Потрапляння до власного будинку здійснено за присутності свідків, представників місцевої влади, про що складено відповідний акт.На той період часу позивач тривалий час., з весни 2012 р., в будинку не проживала і в присутності сусідів, самостійно, вивезла речі. ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом про захист цивільного права на житло та оспорювала договір дарування будинку і в задоволенні позову їй відмовлено. ОСОБА_2 було також відмовлено рішенням суду у позові про захист цивільного права на житло, вселення. Доказів на існування права постійного проживання в будинку та його порушення, як вважає відповідач, ОСОБА_2 не надано. Рішенням суду, на яке посилається позивач, щодо відмови в задоволенні позову про визнання її та ОСОБА_10 такими, що втратили право користування жилими приміщеннями в будинку, навпаки визначено, що відсутні між позивачем та відповідачами будь-які правовідносини і невірно обраний спосіб захисту і це потягло за собою зняття 30.01.2016 р. з реєстрації ОСОБА_2, ОСОБА_10 на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( т.1 а.с. 243-250).

Представники третіх осіб-Служби у справах дітей по Новобаварському району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Жовтневого районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання не зявились, про день і час розгляду справи повідомлені завчасно, належним чином, від Жовтневого районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області надійшли заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 29.10.2015 р. провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3 особа-Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, ОСОБА_7 про визнання незаконними дій щодо порушення права на проживання та користування жилим приміщенням та вселення закрито через набрання законної сили рішення, що ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України ( в ред. на час винесення ухвали). Вимоги позивача ОСОБА_2 в частині встановлення факту, що має юридичне значення-залишено без розгляду ( т. 1 а.с. 111).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15.03.2016 р. вищевказана ухвала скасована, справа направлена до суду першої інстанції для розгляду по суті ( т. 1 а.с. 190-191).

Позивачем заявлені письмові клопотання про допит свідків, проведення підготовчого засідання та забезпечення позову шляхом зобов'язання відповідачів надати доступ у приміщення житлового будинку ОСОБА_2 і не перешкоджати їй постійно проживати і користуватися жилим приміщенням за місцем реєстрації. Крім того, ОСОБА_2 просила прийняти уточнену позовну заяву з додатковими вимогами щодо зняття її з реєстрації, визнання незаконними дії 3-х осіб- Жовтневого районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, Відділу реєстрації місця проживання у Новобаварському районі м.Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради та зобов'язання їх вчинити певні дії.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 17.04.2018 р. у задоволенні клопотання, у тому числі прийняття уточнених вимог відмовлено ( т. 2 а.с.114-118,120-124).

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши матеріали справи та надані докази, приходить до наступного.

Будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 1 липня 2013 року. Зазначений будинок ОСОБА_3 отримала у дар від ОСОБА_7, бабусі та матері позивача ОСОБА_2

28.08.2015 р. ОСОБА_3 подарувала своїм неповнолітнім дітям ОСОБА_5, 2006 р. народження і ОСОБА_6, 2004 р. народження, від імені яких діяв законний представник ОСОБА_6, по ? частині кожному спірний жилий будинок по АДРЕСА_1.Договір дарування посвідчений державним нотаріусом 5-ої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі № 3-332 ( т. 2 а.с. 108).

Судом встановлено, що раніше в будинку були зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_3, які складали єдину сім'ю. Через створення неможливих умов для проживання зі сторони матері ОСОБА_2, як пояснила ОСОБА_3, вона пішла з дому та оселилася по АДРЕСА_3. У 2012 р. з будинку добровільно виїхала ОСОБА_10, ОСОБА_2. За заявою ОСОБА_2, рішенням Московського районного суду м.Харкова від 30.05.2012 р. ОСОБА_7 визнана недієздатною та перебувала у психіатричній лікарні. В подальшому, вказане рішення суду було скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 05.07.2013 р. за апеляційною скаргою ОСОБА_3, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання недієздатною матері ОСОБА_7 відмовлено. Після того, як відповідач забрала бабусю з лікарні, ОСОБА_7 оселилася у онуки, яка нею опікувалась.

Факт непроживання ОСОБА_2 в будинку з 2012 р. підтверджено актом від 12.10.2013 року , складеним за участю власника будинку ОСОБА_3, сусідів ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 та затвердженого майстром приватного сектору №21 . Як випливає з акту, у будинку залишилися речі, які належать ОСОБА_7 , посуд, продукти харчування, особисті речі позивача відсутні, в кімнаті, де мешкала ОСОБА_2 знаходився старий диван та меблі, у шафі - старі поношені речі .

Позивач стверджує, що ОСОБА_3 зламала замки на вхідних дверях в житловий будинок, встановила нові замки, чим фактично позбавила позивача можливості доступу в приміщення житлового будинку, порушивши право на проживання та користування будинком. Між тим, ОСОБА_2 не оспорюється вищевказаний акт, яким підтверджено, що задовго до вселення відповідача до будинку, ОСОБА_2 вже не проживала в будинку. Зазначене свідчить про те, що відповідачка своїм діями не позбавляла позивачку права на проживання в жилому будинку АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_2 сама виїхала з будинку і на той час вже не була членом сім'ї попереднього власника- ОСОБА_7 Бабуся відповідача та матір ОСОБА_2- ОСОБА_7 померла 29.10.2015 р. ( т. 1 а.с. 149, 283).

ОСОБА_3 не заперечувала, що у жовтні 2013 р., будучі власником житлового будинку по АДРЕСА_1, вона усунула перешкоди в користуванні своєю власністю.

Поняття права власності визначено законодавцем у ч. 1 ст. 316 ЦК України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 383 ЦК України, статтями 150, 156 ЖК УРСР визначено, що власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України.

Таким чином , позивач, як власник житлового будинку АДРЕСА_1, в силу ст. 391 ЦПК України у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майно , не маючи можливості іншим шляхом потрапити до свого будинку, в якому ніхто не проживає, вимушена була зламати замок на вхідних дверях,від якого у неї не було ключів, а тому , з урахуванням обставин справи такі дії ОСОБА_3 не можна вважати самоправними та незаконними.

Суд зазначає, що з аналогічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_10 звертались до ОСОБА_3 про захист порушеного права користування житлом, вселення, виселення ОСОБА_16 Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.12.2014 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 24.06.2015 р. рішення суду набрало законної сили , у задоволенні заяви ОСОБА_2, ОСОБА_10 про залишення позову без розгляду відмовлено ( т. 1 а.с. 85-93).

В обгрунтування своїх вимог про встановлення факту та визнання наявності у ОСОБА_2 права постійного проживання та користування жилим приміщенням за місцем реєстрації та вселення, позивач зазначає, що будучи членом сім'ї ОСОБА_7, тобто своєї матері, була зареєстрована та постійно проживала в житловому будинку, між нею та власником будинку не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, тому при зверненні ОСОБА_3 до суду позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації було відмовлено.

Суд відхиляє такі доводи позивача з огляду на те, що правовідносини, які склалися між колишнім власником-ОСОБА_7.- матір'ю ОСОБА_2 та правовідносини, що виникли між наступними власниками- ОСОБА_3., а на теперішній час- ОСОБА_5., ОСОБА_6 та позивачем інші. На ці обставини також посилався суд при ухваленні рішення про відмову ОСОБА_3 у позові.

Так, з рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 04.02.2015 р., яке набрало законної сили ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31.03.2015 р. вбачається, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 невірно обраний спосіб захисту права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. При цьому суд зазначив, що право користування житлом, яке належить особі на праві власності, виникає з відносин між власником цього житла, який визначає право користування та особою, якій надано таке право. Право користування житлом припиняється з підстав не реалізації особою свого права, визначеного законом або припинення права власності на житло у особи, яка надавала згоду на користування житлом. Після набуття ОСОБА_3 права власності на житловий будинок, де були зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_10, власник не надавала згоду ОСОБА_2, ОСОБА_10 на проживання в ньому , будь якої домовленість щодо користування житлом не існувало, членами сім'ї власника вони не були, а тому відсутні будь які правовідносини між сторонами щодо користування житлом ( т. 1 а.с.71-74).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.08.2015 р. рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 04.02.2015 р., ухвала апеляційного суду Харківської області від 31.03.2015 р. залишені без змін ( т. 1 а.с. 76-77).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 12.02.2015 р. відмовлено в повному обсязі у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання незаконними дій, встановлення факту, що має юридичне значення, вселення. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25.05.2015 р. Рішення суду першої інстанції скасовано і позовна заява ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, встановлення факту, що має юридичне значення, вселення - залишена без розгляду, у зв'язку з поданням такого клопотання позивачем ОСОБА_2 до апеляційної інстанції ( т. 1 а.с. 101-104).

З матеріалів справи випливає, що в період реєстрації і проживання ОСОБА_2, ОСОБА_10 власником будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_7 до 01.07.2013 р.

На підставі договору дарування від 1 липня 2013 року будинок перейшов від ОСОБА_7 до нового власника ОСОБА_3 Позивач ОСОБА_2, а також ОСОБА_10 на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» були зняти з реєстрації.

28.08.2015 р. за договором дарування, посвідченого державним нотаріусом 5-ої Харківської державної нотаріальної контори, будинок перейшов у власність ОСОБА_5, 2006 р. народження і ОСОБА_6, 2004 р. народження, по ? частині кожному.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2).

Тобто зазначена норма права містить такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сім'ї власника та проживати разом з ним.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Позивач ОСОБА_2 є колишнім членом сімї власника, тому на неї не розповсюджуються вимоги ст. 405 ЦК України.

Таким чином, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Донька позивача ОСОБА_17- відповідач ОСОБА_3 має свою сім'ю, неповнолітніх дітей-власників будинку, доказів того, що відповідачі, незважаючи на родинні відносини, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки не надані, тому відповідно до ст. 3 СК України вони не створюють з позивачем однієї сім'ї.

Попередній власник будинку- ОСОБА_7., з дозволу якого позивач проживала і була зареєстрована , померла . Нові власники- ОСОБА_5., ОСОБА_6, законними представниками яких є їх батьки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не погоджуються на вселення та проживання в будинку їх дітей позивача.

Судом безспірно встановлено, що не заперечується позивачем, її представником, що ОСОБА_2 не є членом сім'ї нових власників будинку, а нові власники від імені яких діють їх законні представники, жодних усних чи письмових домовленостей та правочинів щодо проживання позивача у спірному будинку не укладали, а тому відсутні підстави для вселення позивача в будинок АДРЕСА_1 та визнання за нею права користування та проживання жилими приміщеннями.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме права проживання та користування жилими приміщеннями суд приходить до наступних висновків.

За вимогами ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення ( ч.2 ст. 315 ЦПК України). Мету встановлення факту, що є обов'язковим елементом подібних заяв, позивач не вказує.

Порядок виникнення права користування та проживання у жилому будинку, обсяг цих прав, регулювання відносин між власниками житла та членами сім'ї, колишніми членами сім'ї, наймачами , в розумінні зазначених положень закону та відповідних роз'яснень , що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не відноситься до таких фактів, а пов'язано зі спором про право, який наразі розглядається одночасно з вимогами про встановлення факту.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа-Служба у справах дітей по Новобаварському району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання незаконними дій, встановлення факту права постійного проживання та користування жилими приміщеннями та вселення- відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 07.05.2018.

СУДДЯ -