Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 755/27996/14-ц

провадження № 61-8314св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління» публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської Олени Степанівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2015 року у складі судді Савлук Т. В. та рішення апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року у складі суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві (далі - Дніпровський РВ ГУ ДМСУ у місті Києві), служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 02 листопада 2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 99 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних строком до 01 листопада 2021 року.

23 березня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якої позичальнику наданий кредит в сумі 119 000 доларів США.

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 23 березня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки становить 629 735 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2012 року з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у розмірі

1 660 638,79 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору, станом на 21 серпня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 7 537 621,20 грн, з яких: сума строкової заборгованості - 57 735,16 доларів США, що еквівалентно 757 069,61 грн; сума простроченої заборгованості - 52 925,99 доларів США, що еквівалентно 694 007,92 грн; сума строкової заборгованості за нарахованими відсотками - 968,29 доларів США, що еквівалентно 12 696,99 грн; сума простроченої заборгованості за відсоткам - 94 662,84 доларів США, що еквівалентно - 1 241 294,88 грн; сума нарахованої пені за прострочення заборгованості за основним боргом, відсотків - 4 832 551,80 грн.

Оскільки рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2012 року боржник не виконав, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності та виселити відповідачів з квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач скористався своїм правом вимагати від позичальника достроково повернути кредитні кошти, і рішенням суду вже було стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором, а тому немає підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2015 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. З метою погашення заборгованості за кредитним договором від 02 листопада 2006 року в розмірі 3 705 069,40 грн, яка виникла станом на 21 серпня 2014 року у ОСОБА_7, звернуто стягнення на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 62,60 кв. м, житловою площею 42,30 кв. м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т. М. 19 серпня 2005 року, шляхом визнання права власності на вказану квартиру за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру, за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна.

Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_7, законним представником яких є ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 та знято вказаних осіб з реєстраційного обліку в цій квартирі.

На підставі статті 217 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення) відстрочено виконання даного рішення в частині звернення стягнення на квартиру та виселення до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір в сумі 852,60 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, а тому підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О. С. просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у Постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 зазначено, що, виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Тому необґрунтованим є той факт, що сторони дане питання повинні врегулювати виключно в позасудовому порядку, але позбавлені цього права в судовому порядку, що суперечить положенням статей 55, 124 Конституції України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

13 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди встановили, що 02 листопада 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_7 укладений кредитний договір № 321-06-Ип, відповідно до якого останньому наданий кредит у розмірі 99 000 доларів США зі сплатою 15 % річних строком до 01 листопада 2021 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 02 листопада 2006 року між сторонами укладений іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_7 передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1

23 березня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_7 укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої позичальнику надані кредитні ресурси в розмірі 119 000 доларів США.

Позичальник порушив умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 21 серпня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 7 537 621,20 грн.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 10 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 11 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя:

11.1 за рішенням суду;

11.2 у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку;

11.3 згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в підпунктах 11.3.1 та 11.3.2 цього договору;

11.3.1 задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

11.3.2 Продаж іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Отже сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачено право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц та спростовують доводи касаційної скарги.

Ураховуючи вказане суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено. Крім того, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції, оскільки висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову місцевий суд дійшов з неправильних мотивів.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказане судове рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської Олени Степанівни залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик