Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 359/4520/15-ц

провадження № 61-5049св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2016 року у складі колегії суддів: Воробйової Н. С., Березовенко Р. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 03 квітня 2013 року ОСОБА_4 видано розписку, згідно з якою він зобов'язався у строк до 20 червня 2013 року сплатити позивачу грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, а в строк до 31 грудня 2013 року - 25 000 доларів США, у рахунок вартості нежилого приміщення, що знаходиться на території Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, відповідно до умов договору купівлі-продажу комплексу нежилого приміщення з розстроченням платежу від 03 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т. В., за реєстровим номером 333.

Указаною розпискою ОСОБА_4 підтвердив наявність боргових зобов'язань перед ОСОБА_3 на загальну суму 75 000 доларів США терміном повернення до 31 грудня 2013 року, проте у зазначений строк коштів не повернув.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь борг за договором позики у розмірі 75 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на березень 2015 року еквівалентно 1 668 000 грн, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 75 060 грн та збитки від інфляції у розмірі 518 748 грн, що у загальному розмірі становить 2 261 808 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за розпискою від 03 квітня 2013 року на загальну суму 2 261 808 грн, з яких 1 668 000 грн - сума основної заборгованості, три відсотка річних - 75 060 грн, інфляційні збитки - 518 748 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, відповідач порушив свої зобов'язання за вказаним договором та не повернув грошові кошти, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що з розписки від 03 квітня 2013 року не вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти та зобов'язався їх повернути, а тому між сторонами не виникли правовідносини за договором позики.

У липні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2016 року, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що відповідач 03 квітня 2013 року власноручно написав розписку про наявність у нього боргових зобов'язань перед ОСОБА_3 на загальну суму 75 000 доларів США та зобов'язався вказані кошти повернути у строк до 31 грудня 2013 року, проте коштів не повернув. Цей договір (розписка) в судовому порядку не визнавався недійсним, а тому, враховуючи презумпцію дійсності правочину, він є дійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У вересні та жовтні 2016 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подано заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими остання просила залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 03 квітня 2013 року ОСОБА_4 надав розписку, згідно з якою зобов'язався у строк до 20 червня 2013 року сплатити 50 000 доларів США і до 31 грудня 2013 року - 25 000 доларів США громадянину ОСОБА_3 у рахунок купівлі автозаправочного комплексу, що знаходиться у селі Піщане Золотоніського району Черкаської області (101 км автомобільної дороги Бориспіль - Дніпропетровськ - Запоріжжя) згідно з договором від 03 квітня 2013 року.

Матеріали справи містять договір купівлі-продажу комплексу, нежилого приміщення, 101 км автомобільної дороги Бориспіль - Дніпропетровськ - Запоріжжя, що знаходиться на території Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, укладений між приватним підприємством «Парадіс Нова» в особі директора ОСОБА_3 та приватним підприємством «Контраст» в особі директора ОСОБА_4

Відповідно до пункту 2.1 договору сторони дійшли згоди, що купівля-продаж вищезазначеного об'єкту здійснюється за ціною 63 500,00 грн, яку покупець зобов'язався сплатити згідно з рахунком виставленим продавцем.

Так, постановою Вищого господарського суду України від 02 березня 2016 року у справі за позовом приватного підприємства «Парадіс Нова» до приватного підприємства «Контраст», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про розірвання договору та повернення товару, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 09 листопада 2015 року про відмову у задоволенні позову, встановлено, що зобов'язання з оплати вартості придбаного майна за ціною та в порядку, передбаченими спірним договором, були виконані відповідачем шляхом внесення грошових коштів у сумі 63 500 грн на депозит нотаріусу у зв'язку з тим, що позивач уникав отримання вказаних коштів.

Крім того, постановою Вищого господарського суду України від 01 квітня 2015 року у справі між цими ж сторонами про визнання договору недійсним, встановлено, що для позивача - приватного підприємства «Парадіс Нова» та відповідача - приватного підприємства «Контраст», як юридичних осіб, так і сторін оспорюваного у цій справі договору купівлі-продажу, вказана позивачем розписка ОСОБА_4 не створює правових наслідків.

Із наданої позивачем розписки не вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 кошти і зобов'язався їх повернути, натомість з її змісту видно, що ОСОБА_4 зобов'язався сплатити грошові кошти в рахунок вартості комплексу за договором купівлі-продажу, що ним і було зроблено. Вказані обставини свідчать про відсутність факту отримання грошових коштів у позику та відповідно, обов'язку їх повернути.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Розписка, яка надана позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог, містить зобов'язання відповідача сплатити громадянину ОСОБА_3 50 000 доларів США та 25 000 доларів США в рахунок купівлі автозаправочного комплексу, що знаходиться у селі Піщане Золотоніського району Черкаської області (101 км автомобільної дороги Бориспіль - Дніпропетровськ - Запоріжжя) згідно з договором від 03 квітня 2013 року. При цьому із неї не вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти і що він зобов'язався їх повернути.

Крім того, у пункті 2. 2 договору купівлі-продажу комплексу, нежилого приміщення, від 03 квітня 2013 року, укладеного між приватним підприємством «Парадіс Нова» в особі директора ОСОБА_3 та приватним підприємством «Контраст» в особі директора ОСОБА_4, сторони дійшли згоди, що купівля-продаж вказаного об'єкта нерухомості здійснюється за ціною у 63 500 грн, яку покупець - приватне підприємство «Констраст» в особі директора ОСОБА_4 - сплатив повністю.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що надана позивачем розписка за своєю природою не є договором позики, оскільки не містить умов отримання позичальником у борг грошей та зобов'язання їх повернути, а тому не створює для відповідача правових наслідків.

Доводи касаційної скарги заявника про обов'язок відповідача повернути кошти за договором позики зводяться до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку. При цьому, розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічнодослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик