Провадження № 22-ц/772/637/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 рокуСправа № 127/12811/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

за участю секретаря : Торбасюк О.І.,

учасників справи: представника позивача-відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4; представника відповідача-позивача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6; відповідача-позивача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №2 цивільну справу № 127/12811/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення та стягнення матеріальної і моральної шкоди, а також за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, моральної шкоди та упущеної вигоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2018 року, ухвалене в залі судового засідання №29 під головуванням судді Воробйова В.В. о 16.26 год.,

В с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з вказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами 01.02.2017 року був укладений договір оренди нежитлового приміщення - кафе-бар «Пума», яке розташоване на першому поверсі приміщення по вул. Д. Нечая, 15 у м. Вінниці без підвалу та мансардного поверху, загальною площею 219,6 м.кв. Зазначене приміщення належить позивачу на праві приватної власності, згідно з реєстраційним посвідченням ВБТІ від 12.04.2007 року. Строк його оренди визначався на три роки: з 01.02.2017 року по 01.02.2020 року включно.

Відповідно до умов договору, відповідач ОСОБА_5 був зобов'язаний використовувати дане приміщення за призначенням, додержуватись правил користування приміщенням та прибудинковими територіями, своєчасно вносити орендну плату, розмір якої згідно з п. 2.1. та з п. 3.1. договору оренди складає суму еквівалентну 200 доларам США щомісячно і вона повинна вноситися не пізніше 25-го числа поточного місяця.

Згодом позивачем було встановлено, що відповідач самовільно на власний розсуд без письмового погодження з ним проводив ремонтні роботи у орендованому приміщенні, чим порушив п. 4.7. договору оренди.

При спробі вирішити конфлікт, відповідач пообіцяв, що почне платити та все відновить але систематично не виконував умов договору.

У зв'язку з цим, ОСОБА_3 звернувся до Лівобережного ВГ ВВП ГУНП у Вінницькій області із заявою за №8674 від 08.04.2017 року щодо протиправних дій відповідача ОСОБА_5 з приводу пошкодження та вивезення обладнання, належного позивачу, з орендованого приміщення без погодження з ним.

На цю заяву надійшла відповідь про те, що зазначені обставини вказують на цивільно-правові відносини, тому в послідуючому 29.03.2017 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_5 з письмовою претензією, в якій пропонувалось розірвати договір оренди приміщення. На таку притензію відповідач не відреагував, як і на прохання сплатити суму заборгованості добровільно.

Відповідно до висновку спеціаліста TOB «Подільський Експертний Центр» №1-м.з. від 29.05.2017 року, вартість ремонтно-відновлюваних робіт, яка включає вартість матеріалів, станом на дату проведених дослідження становить 94323,00 грн.

Оскільки ОСОБА_5 взятих на себе обов'язків за умовами вказаного договору не виконував, орендну плату не сплачував протягом трьох місяців, заподіяв шкоду позивачу внаслідок проведення самовільних ремонтних робіт, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив: розірвати достроково укладений між сторонами 01.02.2017 року договір оренди нежитлового приміщення кафе-бар «Пума», розташованого за адресою: м. Вінниця, АДРЕСА_1; стягнути на його користь з відповідача суму коштів в розмірі 200 000,00 грн. з яких: 94 323,00 грн. - за пошкодження приміщення, згідно висновку спеціаліста від 29.05.2017р.; 1000 тис. доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 26300,00 грн. - заборгованість за оренду приміщення; 2400,00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 63200,00 грн. - сума штрафу пені.

Ще ОСОБА_3 зазначає, що такими діями відповідач ОСОБА_5 спричинив йому моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., яка полягає у фізичних, душевних та психічних стражданнях. Дану моральну шкоду він також просив стягнути з відповідача на його користь.

Згодом ОСОБА_5 подав зустрічний позов до ОСОБА_3 про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, моральної шкоди та упущеної вигоди, мотивуючи тим, що з 23.01.2017 року між сторонами був укладений усний договір оренди зазначеного нежитлового приміщення - кафе-бар «Пума», яке розташоване на першому поверсі приміщення по вул. Д. Нечая, 15 у м. Вінниці без підвалу та мансардного поверху, загальною площею 219,6 м.кв., а з 01.02.2017 договір був оформлений у письмовій формі та підписаний сторонами. На вимогу ОСОБА_3, ОСОБА_5 оплатив за два місяці 400,00 доларів США та 8000,00 гривень за оренду приміщення.

Через незадовільний стан внутрішніх приміщень об'єкту оренди, за пропозицією ОСОБА_3, ОСОБА_5 розпочав ремонт, що складався з придбання будівельних матеріалів, залучення робочих до виконання будівельно-оздоблювальних робіт, тощо. При цьому, сторони погодили, що вартість понесених ОСОБА_5 витрат, буде врахована в оплату оренди приміщення в подальший період з квітня 2017 року.

Ще ОСОБА_5 було проведено ремонт системи опалення, затрати на який склали 5000,00 грн. За погодженням з відповідачем ОСОБА_3, будівельною фірмою, яку найняв ОСОБА_5, були виконані ремонтні роботи покрівлі будівлі, на що останній витратив 12000,00 грн. На прокладення та заміну електрокабелю було витрачено 10000,00 грн. На ремонт системи водопостачання та каналізації витрачено 15000,00 грн. На проведення ремонту всередині приміщення витрачено 73000,00 грн. та на роботи і матеріали по оздобленню приміщення ОСОБА_5 було витрачено ще 15000,00 грн. Також ОСОБА_5 вказав, що за усіма цими роботами ОСОБА_3 спостерігав особисто. Всі виконувані роботи він контролював та узгоджував з відповідачем-позивачем.

Після того як більшість робіт була виконана, ОСОБА_3 почав вимагати від ОСОБА_5 підписання змін до умов договору оренди, а саме: пункт, відповідно до якого всі, здійснені ОСОБА_5 поліпшення та благоустрій орендованого приміщення повинні безоплатно перейти у власність ОСОБА_3

ОСОБА_5 від цієї пропозиції відмовився і ОСОБА_7 заявив, що розриває договір найму в односторонньому порядку. При цьому він відмовився від пропозиції добровільно відшкодувати ОСОБА_5 понесені ним витрати на ремонт та поліпшення приміщення.

Ще ОСОБА_5 вказує, що відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_8, розірванням договору з 29.03.2017 року в односторонньому порядку та погрозами і безпідставними звинуваченнями, примусив його - позивача за зустрічним позовом залишити орендоване приміщення, чим заподіяв йому збитки у вигляді упущеної вигоди розміром 22000,00 грн.

Крім того, своїми протиправними діями ОСОБА_3 спричинив йому - ОСОБА_5 душевні страждання, оскільки безпідставно обвинуватив його у крадіжці майна, погрожував йому, чим завдав моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_5 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь 148000,00 грн. матеріальної шкоди, яка складається з: 18000,00 грн. - оплати за оренду приміщення; 5000,00 грн. - ремонт системи опалення; 12000,00 грн. - ремонтні роботи покрівлі будівлі; 10000,00 грн. - прокладення та заміна електрокабелю; 15000,00 грн. - ремонт системи водопостачання та каналізації; 73000,00 грн. - проведення ремонту всередині приміщення; 15000,00 грн. - роботи і матеріали по оздобленню приміщення.

Також ОСОБА_5 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 12000,00 грн. упущеної вигоди та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення та стягнення матеріальної і моральної шкоди - відмовлено; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, моральної шкоди та упущеної вигоди - відмовлено.

Підставами для відмови у задоволенні первісного позову, суд вказав те, що спірний договір оренди не житлового приміщення є неукладеним і не створює прав та обов'язків сторін, а також - необгрунтованість та недоведеність вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_5 майнової та моральної шкоди, оскільки відсутні докази, які б відображали стан орендованого приміщення на момент підписання договору та допуску до цього приміщення відповідача-позивача ОСОБА_5

Щодо зустрічного позову, то підставами для відмови у його задоволенні вказано те саме: неукладення спірного договору та відсутність доказів неправомірних дій ОСОБА_3 і наявності вини останнього у спричиненні ОСОБА_5 майнової та моральної шкоди.

При цьому, суд керувався нормами глави 58 розділу III книги п'ятої ЦК України, яка регулює правовідносини найму (оренди), зокрема, найму будівлі або іншої капітальної споруди; ст. ст. 16, 22, 23, 386, 1166, 1167 ЦК України, у яких йде мова про відшкодування майнової та моральної шкоди; Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» і Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також нормами ЦПК України.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку, як незаконне та таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, без з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, без дослідження необхідних доказів, а тому - незаконне. Просить скасувати рішення суду, а провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_3 та зустрічними позовними вимогами ОСОБА_5 - закрити, з огляду на те, що дана справа має розглядатися у порядку господарського судочинства, оскільки і позивач, і відповідач у справі є ФОП.

Позивач-відповідач ОСОБА_3 також оскаржив вищевказане рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог первісного позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди, як необгрунтоване тому, що воно ухвалене за неповно з'ясованих обставин та у ньому неправильно надана оцінка ряду доказів. Просить скасувати вказане рішення в оскаржуваній частині і в цій частині ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 94323,00 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та судові витрати пропорційно задоволеним вимогам.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надала суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5, у якому просить його апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважає, що суд дотримався правил підсудності так, як спірний договір укладений між фізичними особами - сторонами у справі, а не між ними, як ФОП.

У свою чергу, відповідач-позивач ОСОБА_5 надав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 через те, що справа не підсудна суду цивільної юрисдикції; підтверджує обставини щодо того, що право оренди не зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, щодо відсутності акту передачі орендованого майна та щодо відсутності нотаріального посвідчення договору. Вважає, що так, як приміщення відремонтоване та його стан поліпшений, то збитки відсутні; що лист ТОВ «Подільський експертний центр», наданий до справи, не є висновком експертного дослідження, оскільки він не відповідає нормам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 року №53/5.

У судовому засіданні представники сторін та сторона підтримали кожен свою апеляційну скаргу, не визнаючи апеляційної скарги іншої сторони.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг та відзиви на них, вважає, що обидві апеляційні скарги слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з норми ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Принцип верховенства права визначений у ст. 10 ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовами, суд виходив з наступних обставин.

Жодна зі сторін та їх представники не визнавали заявлених позовних вимог іншої сторони, підтримуючи, при цьому, свій позов, з викладених у ньому підстав.

01.02.2017 року між сторонами у справі був підписаний договір нежитлового приміщення - кафе-бар «Пума», яке розташоване на першому поверсі приміщення по АДРЕСА_1 у м. Вінниці без підвалу та мансардного поверху, загальною площею 219,6 м.кв. Строк оренди приміщення визначався п. 7.1. договору на три роки, а саме з 01.02.2017 року по 01.02.2020 року (а.с. 9-10).

Сторони, у своїх поясненнях, визнали обставини, що вказаний договір нотаріально не був посвідчений та державна реєстрація права найму вказаного приміщення за договором оренди, не проводилась, через те, виходячи з норми ч.1 ст. 82 ЦПК України, суд вважав їх такими, що не підлягають доказуванню.

З пояснень сторін, судом також було встановлено відсутність акту прийому-передачі приміщення, вказаного у, підписаному сторонами, договорі оренди.

Отже, зазначені обставини відповідають дійсності та доказам, наданим сторонами під час розгляду справи.

За вказаних обставин, суд вірно застосував норми ст. 210 ч.1 ЦК України, ст. 794 та ст. 795 ч.1 і ст. 793 ЦК України, а також п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та дійшов правильного висновку про те, що спірний договір є неукладеним, тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про дострокове розірвання цього договору.

Даного висновку жодна з осіб, які подали апеляційні скарги, не спростовує, що теж вказує на його правильність.

Далі суд посилається на обставини, що акт передачі спірного нежитлового приміщення, який би відображав технічний стан приміщення на час підписання договору його оренди та допуску до цього приміщення ОСОБА_5 перед початком здійснення ним оздоблювальних робіт з поліпшення стану приміщення, сторонами не підписувався і у матеріалах справи відсутній.

Ці обставини, як уже було вказано, визнані обома сторонами та їх представниками.

Ще в оскаржуваному рішенні, судом було враховано показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, жоден з яких не вказував на наявність вини ОСОБА_5 у заподіянні шкоди позивачу-відповідачу під час використання ним спірного нежитлового приміщення, на розмір шкоди, неправомірні дії відповідача-позивача при використанні вказаного приміщення; матеріали ЖЕО №8674 від 08.04.2017 року за зверненням ОСОБА_3 до Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області щодо прийняття мір до ОСОБА_5 та матеріали ЖЕО № 9423 від 15.04.2017 року за зверненням ОСОБА_5 до Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області щодо прийняття мір до ОСОБА_3, де містяться письмові пояснення ОСОБА_14 від 08.04.2017 року - сина ОСОБА_3, про вивезення ним частини майна з приміщення кафе «Пума» за місцем свого проживання та про залишки частини майна у цьому кафе.

Врахований судом і висновок спеціаліста ТОВ «Подільський експертний центр» №1-м.з. від 29.05.2017 рік, де теж відсутні відомості про протиправні дії відповідача-позивача щодо майна ОСОБА_3 (а/с11-16).

Виходячи з встановлених обставин, суд дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення на його користь з ОСОБА_5 матеріальної та моральної шкоди і відмову у задоволенні цих вимог.

На думку апеляційного суду у складі колегії суддів, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та керувався нормами ст. ст. 1166, 1167, 23 ЦК України, які регламентують правовідносини по відшкодуванню майнової та моральної шкоди, а також Постановами Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» і №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_3, через наступне.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до п. 2 Постановами Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Оскільки, в ході розгляду справи, не встановлено неправомірних дій відповідача-позивача при використанні спірного нежитлового приміщення та самої шкоди, то висновок суду є правильним.

Згідно ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи.

У ч.1 ст. 1167 ЦК України говориться, що моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

А у п.5 Постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_3 обгрунтовував заявлену моральну шкоду неправомірними діями відповідача ОСОБА_5 при використанні ним орендованого нежитлового приміщення, а таких неправомірних дій судом не встановлено при розгляді справи, то висновок суду про недоведеність вимоги про стягнення майнової шкоди з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 теж правильний.

Щодо зустрічного позову, то суд першої інстанції виходив з наступного.

ОСОБА_5, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що матеріальна та моральна шкода йому завдана неправомірними діями ОСОБА_3 через порушення ним зобов'язання, оскільки останній в односторонньому порядку розірвав підписаний між ними договір оренди вказаного вище нежитлового приміщення з 29.03.2017 року, примусивши його залишити це приміщення; після цього, ОСОБА_3 безпідставно звернувся до правоохоронних органів із заявою про те, що ОСОБА_15 викрав у нього майно та пошкодив орендоване приміщення.

Матеріальна шкода, як стверджує ОСОБА_5, складається із суми коштів сплачених ОСОБА_3 у рахунок оренди приміщення у розмірі 18 000 грн. та суми коштів, витрачених на здійснення ремонтних робіт у розмірі 130 000 грн. Крім того, на думку ОСОБА_5, через невиконання умов договору оренди, ОСОБА_3, останній заподіяв йому збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 22 000 грн.

Враховано судом встановлені обставини щодо того, що договір оренди вказаного нежитлового приміщення є неукладеним і не створює для сторін прав та обов'язків з приводу невиконання його умов.

Ще суд виходив з того, що ОСОБА_5 не підтвердив належними та допустимими доказами розрахунку упущеної вигоди; що доказів сплати ОСОБА_5 позивачу-відповідачу ОСОБА_3 коштів у розмірі 400 доларів США та 8000 грн. за оренду приміщення, ним суду не надано, як і доказів на підтвердження витрат на ремонтно-оздоблювальні роботи; що сторонами не заперечувались обставини щодо того, що ОСОБА_5 сплатив ОСОБА_3 8000 грн за спожиту електроенергію та 8600 грн. для оплати земельного податку.

При цьому, суд керувався тими ж нормами матеріального права, що і при вирішенні первісного позову та дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог зустрічного позову і відмову у їх задоволенні.

Як видно з апеляційної скарги відповідача-позивача ОСОБА_5, незаконність рішення суду першої інстанції, на його думку, полягає у тому, що справа має розглядатися у порядку господарського судочинства, відповідно до норми ч.1 ст.1 ГПК України у редакції, яка діяла до 14.12.2017 року, через те, що сторонами спірного договору оренди є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не як фізичні особи, а як фізичні-особи підприємці.

Проте, це лише припущення скаржника, оскільки з самого договору оренди приміщення від 01.02.2017 року видно, що він укладався між ОСОБА_3, як орендодавцем, та ОСОБА_5, як орендарем. Підписаний цей Договір теж ОСОБА_3 та ОСОБА_5, як фізичними особами (а/с9-10).

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача-відповідача ОСОБА_3, то вони його теж не спростовують, з огляду на наступне.

Скаржник доводить факт передачі ОСОБА_5 приміщення, вказаного у договорі оренди тим, що у нього були ключі від цього приміщення та, що він його використовував фактично.

Проте, дані доводи не заслуговують на увагу так, як вони суперечать нормі ст. 795 ЦК України, у якій вказано, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди ( їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Як уже було зазначено, сторони визнали обставини, що вказаний відповідний документ не складався.

Щодо доводів скаржника про самовільний ремонт приміщення зі сторони відповідача-позивача та заподіяння цим позивачу-відповідачу майнової шкоди, то вони теж є голослівними через те, що договір є неукладеним, а неукладений договір не тягне за собою наслідків для обох його сторін.

Більше того, з показів свідка ОСОБА_12 слідує, що ОСОБА_3 надавав дозвіл на виконання оздоблювальних робіт ОСОБА_5 у спірному приміщенні, оскільки він неодноразово відвідував це приміщення і бачив, які саме там здійснюються роботи але не заперечував проти їх проведення. Свідкові про це відомо тому, що він і проводив оздоблювальні роботи.

Зазначені обставини також спростовують доводи скаржника щодо вини відповідача-позивача у заподіянні шкоди ОСОБА_3

Уточнення скаржником обставин, щодо письмових пояснень сина ОСОБА_3 - ОСОБА_14 від 08.04.2017 року, які полягають у тому, що син вивіз певні речі додому, щоб вони не псувалися, не міняє ситуації тому, що важливо, що їх не забирав ОСОБА_5

З огляду на викладене, на думку апеляційного суду у складі колегії суддів, вирішуючи спори, які виникли між сторонами, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне і обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому обидві апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

П о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук