Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 727/7056/15-ц

провадження № 61-11798св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2, публічне акціонерне товариство «Сведбанк»,

треті особи: Національний банк України, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 03 жовтня 2016 року в складі судді Волошина С. О. та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 14 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю. та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 14 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Національний банк України, ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Позовна заява ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що 13 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних строком до 13 червня 2026 року. На забезпечення кредитних зобов'язань між указаними особами укладено договір іпотеки від 13 червня 2008 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до останнього перейшло права вимоги щодо зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором та договором іпотеки. ОСОБА_2 не виконав належним чином кредитного зобов'язання, у зв'язку із чим станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість

у розмірі 1 099 417,14 грн.

На підставі викладеного ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 13 червня 2008 року в розмірі 1 099 417,14 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору іпотеки.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3, проте остання не давала згоди на включення в іпотечний договір пункту 12.3, яким передбачено задоволення вимог іпотекодержателя у разі порушення позичальником умов кредитного договору.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просила визнати недійсним пункт 12.3 договору іпотеки від 13 червня 2008 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 03 жовтня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» та позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не скористався своїм правом зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки, а також не навів доказів того, що іпотекодавець чинить йому перешкоди в реалізації такого права. Чинне законодавство не передбачає можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, не передбачає передачу іпотекодержателю за рішенням суду права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Закон не передбачає надання окремої нотаріальної згоди іншого подружжя на іпотечне застереження в разі наявності в договорі іпотеки відповідного застереження. ОСОБА_3 була обізнана про укладення чоловіком ОСОБА_2 іпотечного договору, на що дала свою усвідомлену згоду, викладену в окремій письмовій нотаріально посвідченій заяві, як згоду на укладення кредитного договору, умови якого також передбачають передання придбаної квартири за кредитні кошти в іпотеку. ОСОБА_3 мала реальну можливість звернутися до банку або до нотаріуса і на правах дружини іпотекодавця ознайомитись з умовами договору іпотеки, а отже, строк позовної давності є пропущеним. Разом з тим у задоволенні позову ОСОБА_3 необхідно відмовити за безпідставністю, оскільки строк позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у випадку, коли такі вимоги є доведеними.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 14 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаних вимог з інших підстав. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в разі встановлення в договорі такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як набуття іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно, останній вправі вимагати застосування такого способу звернення стягнення у судовому порядку. У банка не виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки для дострокового погашення всієї суми боргу, оскільки він не скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, вимагати дострокове повернення всієї суми боргу та відповідно не змінив строк виконання основного зобов'язання. ОСОБА_3 дала згоду на купівлю та передання в іпотеку ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 за ціною та на умовах, визначених на його розсуд.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні її позову до банку та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що договір іпотеки не містить її підпису, отже, їй не було відомо про умови договору, які передбачають право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. ОСОБА_3 не надавала згоди на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову банку та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що умовами іпотечного договору передбачено право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, тому він вправі вимагати застосування такого способу звернення стягнення у судовому порядку. Крім того, ПАТ «Дельта Банк» надіслало вимогу ОСОБА_2 та поручителям про сплату простроченої заборгованості та повідомило, що в разі невиконання вказаної вимоги банк буде вимушений захищати своє право в позасудовому порядку або шляхом зверненням до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки на загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка становить на 28 липня 2015 року 49 832,44 долара США, що еквівалентно 1 099 417,14 грн. Законом України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором незалежно від надіслання іпотекодавцю та боржнику вимоги про усунення порушень.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 надіслав відзив на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк», в якому вказував, що банк не надсилав будь-які вимоги про дострокове повернення боргу, тому у нього не виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

02 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» підлягає задоволенню частково, а касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 13 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних строком до 13 червня 2026 року.

На забезпечення кредитних зобов'язань між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки від 13 червня 2008 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до останнього перейшло право вимоги щодо зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором та договором іпотеки.

ОСОБА_2 не виконав належним чином кредитного зобов'язання, у зв'язку із чим станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 1 099 417,14 грн.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 11 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі, якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Зокрема, за змістом підпункту 12.3 пункту 12 іпотечного договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене у підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору, є договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У підпункті 12.3.1 пункту 12 іпотечного договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у пункті 12.3 цього договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту є безумовним.

Підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 іпотечного договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, визначили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц та спростовують доводи касаційної скарги.

На підстави викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено.

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює таке право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Апеляційний суд залишив поза увагою те, що положення частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», якою визнано, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Крім того, умовами договору іпотеки (пункт 11) передбачено право банка на звернення стягнення на предмет іпотеки як у випадку повного невиконання позичальником кредитних зобов'язань, так і у випадку часткового порушення зобов'язання щодо повернення кредитних коштів.

Апеляційний суд на вказані вище обставини справи та норми права уваги не звернув, скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», яке відповідає закону.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне (стаття 60 СК України).

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Встановлено, що заявою від 30 червня 2008 року, яка нотаріально посвідчена, ОСОБА_3 надала згоду на купівлю та передачу в іпотеку чоловіком ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 за ціною та на умовах, визначених на його розсуд.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 18 квітня 2016 року підпис в графі «Підпис» від імені ОСОБА_3 в документі «Заява про надання згоди на передачу ОСОБА_2 в іпотеку квартири АДРЕСА_1, яка посвідчена 13 червня

2008 року приватним нотаріусом Чернівецього міського нотаріального округу Хоменко М. О.» виконано ОСОБА_3 Підпис від імені ОСОБА_3 в кредитному договорі на купівлю житлової нерухомості, який посвідчений 13 червня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецього міського нотаріального округу Хоменко М. О., виконано ОСОБА_3

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

На підставі викладеного суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 надала згоду на укладення іпотечного договору, її волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, сторони узгодили всі істотні умови іпотечного договору, тому підстави для визнання недійсним пункту 12.3 цього договору відсутні. Також не є підставою для визнання недійсним умови правочину щодо застереження, яке міститься в договорі іпотеки, відсутність укладення зазначеного застереження у формі окремого нотаріально посвідченого правочину. Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_3, що їй не було відомо про умови договору, які передбачать право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, тому такі умови є недійсними, оскільки заявою від 30 червня 2008 року, яка нотаріально посвідчена, ОСОБА_3 надала згоду на купівлю та передачу в іпотеку чоловіком ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 за ціною та на умовах за його розсудом. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк», що умовами іпотечного договору передбачено право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, тому він вправі вимагати застосування такого способу звернення стягнення у судовому порядку, не заслуговують на увагу, оскільки умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Крім того визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено.

Частиною першою статті 413 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому вказане рішення в указаній частині на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду в цій частині - скасувати.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказане рішення в цій частині відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги ОСОБА_3 висновків судів у вказаній частині не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 14 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, треті особи: Національний банк України, ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності скасувати та залишити в цій частині в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 03 жовтня 2016 року.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 03 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 14 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Сведбанк», ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору іпотеки залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик