Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі Філіпповій О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача - Спіцина Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська харчова компанія» (надалі ТОВ «УХК») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2016 р. позивач звернулась до районного суду з позовом, в якому просила поновити її на посаді менеджера ресторану КФС «Дрім Таун» в ТОВ «Українська харчова компанія», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000,0 грн.

В листопаді 2017 р. позивач уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.09.2016 р. по 26.09.2017 р. в розмірі 227 196,93 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,0 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що працюючи у відповідача з 29.09.2014 р. на посаді заступника менеджера ресторану КФС «Дрім Таун», нею була подана 15.09.2016 р. заява про звільнення з 29.09.2016 року. З 30.09.2016 р. позивач вважала себе звільненою, до виконання обов'язків її не допускали, але наказ про звільнення та трудова книжка їй не було видано, тому 03.10.2016 р. вона звернулась зі скаргою до ГУ Держпраці у Київській області. З отриманої в листопаді 2016 р. їй стало відомо про своє звільнення. Отримавши у відповідача трудову книжку, дізналась, що 20.10.2016 р. за наказом № 85зв її було звільнено з займаної посади на підставі ст.40 п.4 КзпП України (прогул). Причини її звільнення не відповідають дійсності, оскільки причиною її відсутності на роботі була впевненість в тому, між нею та Товариством трудовий договір розірвано і, як наслідок, - неповідомлення про графік роботи, недопуск до виконання обов'язків, відсутність спецодягу та персональної картки обліку робочого часу. Стверджує, що дані обставини є поважними та не можуть вважатись прогулом, а тому вона має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважає, що протиправними діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 10 000,0 грн.

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу справу передано в провадження судді Ларіонової Н.М.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали уточнені позовні вимоги та надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Позивач додала, що вона не бажає вже поновлення на роботі у відповідача, оскільки з 06.11.2017 р. вона працевлаштувалась на нове місці роботи.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, надавши суду письмові заперечення, посилаючись на законність звільнення позивача. Зазначив, що заяву про звільнення з 29.09.2016 р. за угодою сторін була подана позивачем відповідачу 29.09.2016 р. о 18.31 год., тобто після закінчення роботи офісу відповідача. Волевиявлення власника відповідача на припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України не було, а тому позивач була зобов'язана виконувати свої трудові функції. Вважає твердження позивача про недопуск її до виконання обов'язків спростовуються її ж твердженнями в позові про те, що з 30.09.2016 р. позивач з власної ініціативи не виходила на роботу. Про причини своєї відсутності з 30.09.2016 р. позивач не повідомляла та у будь-якій формі до відповідача не зверталась, а тому була звільнена за прогул на підставі ст.40 п.4 КЗпП.

Уточнена позовна заява, в якій позивач не заявляє вимог про поновлення на роботі, була прийнята до провадження суду 13.11.2017 р.

В судовому засіданні 21.02.2018 р. стороні позивача було відмовлено в клопотанні про прийняття до провадження заяви про уточнення позовних вимог, за якими позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 227 196,93 грн., визнавши звільнення незаконним, а відсутність на роботі в період з 30.09.2016 р. по 03.11.2017 р. - вимушеним прогулом. Дане уточнення не могло бути прийнято до провадження, оскільки є зміною предмета позову та подано після того, як судом в судовому засіданні 18.12.2017 р. було розпочато розгляд справи по суті.

Суд, встановивши обставини у справі та перевіривши їх доказами, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що з 02.04.2014 р. позивач у справі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала в трудових відносинах з відповідачем у справі ТОВ «Українська харчова компанія», працюючи на посаді начальника дільниці ресторану.

Згідно наказу відповідача від 09.10.2014 р. № 73-к позивач переведена на посаду заступника менеджера ресторану КФС «Дрім Таун».

Наказом директора ТОВ «Українська харчова компанія» від 20.10.2016 р. № 85зв позивач звільнена з 20.10.2016 р. у зв'язку із прогулом без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звільнення позивача є її відсутність на робочому місті 17.10.2016 р. з 07.00 год. до 15.00 год. та 18.10.2016 р. з 07.00 год. до 15.00 год.

Згідно матеріалів справи, позивачем 15.09.2016 р. була подана заява про звільнення її з роботи 29.09.2016 р. за угодою сторін.

Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України (2017 р.), що є чинним з 15.12.2017 р., суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог.

Приписами ст.13 ч.3 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

За уточненими позовними вимогами (в редакції від 13.11.2017 р.), поданими до початку розгляду справи по суті, які відповідно до чинної на той час ст.31 ч.2 ЦПК України (2004 р.) були прийняті до провадження суду, позивач не заявляє вимог про поновлення її на роботі, а в прийнятті уточненого позову (в редакції від 21.02.2018 р.), за яким позивач просив визнати незаконним звільнення, позивачу було відмовлено.

Позивач в судовому засіданні безпосередньо підтвердила, що не хоче поновлення на роботі у відповідача, оскільки має нове місце роботи.

Вимоги про зміну формулювання причин звільнення в порядку ст.235 ч.3 КЗпП України позивачем не були заявлені.

А відтак суд не вирішує питання правомірності звільнення позивача 20.10.2016 р. саме на підставі ст.40 п.4 КЗпП України, оскільки це буде виходом за межі заявлених вимог.

Відповідно до ст.235 ч.2 КЗпП України рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішується судом лише при винесенні рішення про поновлення позивача на роботі.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку з 30.09.2016 р. по 26.09.2017 р. в розмірі 227 196,93 грн. є не заснованими на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Крім того, як вбачається з наданої позивачем трудової книжки, після звільнення з роботи у відповідача 20.10.2016 р. позивач працювала на новому місті роботи з 05.12.2016 р. по 25.01.2017 р., а також з 06.11.2017 р. та на час розгляду справи.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є є похідними.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними і не заснованими на законі та з огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягає стягненню сплачений позивачем за вимоги про відшкодування моральної шкоди судовий збір в розмірі 640,0 грн., оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, ст.ст.232, 235 КЗпП України, керуючись п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська харчова компанія» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова