Справа № 153/1303/17
Провадження № 22-ц/772/830/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Любинецька-Онілова А. Г.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 рокуСправа № 153/1303/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Міхасішина І.В.

за участі секретаря Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Великокісницьке», за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі недійсним, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Великокісницьке» на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області ухвалене суддею Любинецькою-Оніловою А.Г. 12 лютого 2018 року, о 11 год. 37 хв., -

ВСТАНОВИЛА:

04 жовтня 2017 року до Ямпільського районного суду Вінницької області звернулась ОСОБА_3 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Великокісницьке», за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі недійсним.

Позов мотивований тим, що вона є власником земельної ділянки, розташованої на території Великокісницької сільської ради Ямпільського району Вінницької області, площею 1,6153га., цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку. 31 березня 2017 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір оренди вказаної ділянки строком на 10 років. 21 вересня 2017 року на домашню адресу ОСОБА_3 надійшла ухвала Вінницького окружного адміністративного суду Вінницької області від 20 вересня 2017 року в адміністративні й справі №802/1605/17-а за позовом ТОВ «Великокісницьке» до Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ямпільської міської ради Вінницької області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Зазначає, що до 21 вересня 2017 року вона про існування зазначеного договору не знала та знати не могла, оскільки правочину не підписувала, земельну ділянку в оренду відповідачу не передавала, орендної плати не отримувала. Вказала, що в договорі оренди земельної ділянки в розділі «підписи сторін» вчинено підпис «ОСОБА_4». До матеріалів реєстраційної справи на реєстрацію договору оренди земельної ділянки відповідачем було додано копію довіреності від 21 липня 2008 року, яка видана ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4, строком на три роки, яка дійсна до 21 липня 2011 року. Тобто, ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 одержати Державний акт взамін Сертифікату на земельну частку (пай) у землі КСП «Промінь» с. Велика Кісниця Ямпільського району Вінницької області. Інших повноважень, в тому числі щодо розпорядження належною земельною ділянкою вона ОСОБА_4 не передавала. Вважаючи свої права порушеними, просить визнати недійсним договір оренди землі №309, укладений 04 листопада 2011 року між ОСОБА_3 з одного боку та ТОВ «Великокісницьке» з іншого боку, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 06 квітня 2012 року №5509 (реєстраційний номер НОМЕР_1).

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсним правочин - договір оренди землі №309, укладений 04 листопада 2011 року між ОСОБА_3 з одного боку та ТОВ «Великокісницьке» з іншого боку, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 06 квітня 2012 року №5509 (реєстраційний номер НОМЕР_1).

Стягнуто із ТОВ «Великокісницьке» на користь ОСОБА_3 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій послався на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки прийняте з порушенням норм матеріального права, а також судом не повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, та вказує на невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, що стало підставою для ухвалення незаконного рішення.

В апеляційній скарзі зазначає, ОСОБА_3 відповідно до наданих відомостей отримувала орендну плату від ТОВ «Великокістницьке» відповідно до договору №309 від 04 листопада 2011 року, що свідчить про виконання його умов та спростовує помилковий висновок суду про те, що позивач не знала про наявність спірного договору оренди землі.

Також зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції безпідставно не допитав в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, не з'ясував на підставі чого ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_7 отримувати у ТОВ «Великокісницьке» на її ім'я орендну плату за земельний пай, з якою метою видано довіреності від 02 серпня 2016 року та 07 вересня 2017 року.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно не застосував положення ч.2 ст. 241 ЦК України, оскільки дії позивача свідчать про прийняття нею до виконання умов договору оренди землі №309 від 04 листопада 2011 року.

Просить скасувати рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2018 року, ухвалити нове по суті позовних вимог, в задоволенні яких відмовити.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (пункт 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України).

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 1.6153га., реєстраційний номер НОМЕР_1, що розташована на території Великокісницької сільської ради Ямпільського району Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 12 липня 2008 року.

04 листопада 2011 року між ОСОБА_9, яка діяла в інтересах ОСОБА_3 та ТОВ «Великокісницьке» укладено договір оренди землі №309, згідно якого ОСОБА_3 передала належну їй земельну ділянку загальною площею 1,6153 га в оренду товариству строком на 25 років.

Вказаний договір був підписаний ОСОБА_9 від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності №562 від 21 липня 2008 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 отримувала орендну плату нараховану їй відповідачем за оренду земельної ділянки.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - п'ятою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

У ч.1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, умовами дійсності правочину є наступні вимоги: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у встановленій законом формі та повинні бути дотримані спеціальні вимоги до укладення певних видів правочину. Недотримання даних умов тягне за собою недійсність правочину.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що договір оренди земельної ділянки позивачем не підписувався, а відповідно при його укладенні було відсутнє волевиявлення сторони договору, що підтверджено матеріалами справи, а тому договір є недійсним.

Проте апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є визнання недійсним договору оренди землі №309 від 04 листопада 2011 року укладено між ОСОБА_7 та ТОВ «Великокісницьке», загальною площею 1,6153 га, реєстраційний номер НОМЕР_1, що розташована на території Великокісницької сільської ради Ямпільського району Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 12 липня 2008 року.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

З матеріалів справи вбачається, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 17 липня 2008 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 1.6153 га, яка розташована на території Великокісницької сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

04 листопада 2011 року між ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_3 та ТОВ «Великокісницьке» укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1.6153 га з кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована на території Великокісницької сільської ради, строком на 25 років. Складено акт визначення меж земельної ділянки в натурі до даного договору оренди землі, який підписаний сторонами договору оренди земельної ділянки.

Підставою звернення до суду стало те, що ОСОБА_3 не було відомо про існування оскаржуваного договору, про його наявність вона дізналась 21 вересня 2017 року, коли на її адресу надійшла ухвала Вінницького окружного адміністративного суду Вінницької області, у зв'язку з чим вона звернулась до суду з позовом про визнання договору оренди недійсним і на підтвердження своїх вимог, надала копію довіреності, якою вона уповноважила ОСОБА_4 отримати державний акт, подавати від її імені заяви, розписуватись за неї, одержувати довідки або інші документи, а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі передбачених чинним законодавством України, в якій зазначено, що строк дії довіреності закінчився 21 липня 2011 року, тобто до моменту підписання спірного договору.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтвердженні іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції на підтвердження позову прийняв доказ, наданий позивачем - копію довіреності від 21 липня 2008 року (а.с. 11).

З матеріалів справи вбачається, що задовольняючи позов суд першої інстанції послався лише на один доказ як на підтвердження позовних вимог - на копію довіреності від 21 липня 2008 року.

Висновки суду повинні ґрунтуватись на всебічному дослідженні обставин справи і на доказах наданих сторонами на підтвердження позовних вимог та запереченнях проти позову.

Суд апеляційної інстанції встановив, що при розгляді справи суд першої інстанції не встановив дійсні обставини по справі, зокрема не надав оцінку доказам в частині отримання орендної плати позивачем, відповідно до спірного договору оренди.

Апеляційний суд перевірив зазначені обставини і встановив, що відповідно до наданих відповідачем по справі доказам позивач отримував орендну плату відповідно до умов спірного договору.

Посилання суду першої інстанції на той факт, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 отримувала орендну плату, нараховану їй саме на підставі вказаного договору оренди землі №309, є помилковим.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у 2014 році нараховано орендної плати згідно договору оренди землі №309 від 04 листопада 2011 року у розмірі 1959,30 грн., з них утримано податку 293,90 грн., отримано 2,1 кг. меду, 220 кг. пшениці, кукурудзи 230 кг.

В 2015 році позивачу нараховано орендної плати згідно договору оренди землі №309 від 04 листопада 2011 року у розмірі 2447,31 грн., з них утримано податку 403,81 грн., отримано пшениці 200 кг., ячменю - 200 кг., соняшнику 25 кг., кукурудзи 200 кг.

В 2016 році ОСОБА_3 нараховано орендної плати згідно договору оренди землі №309 від 04 листопада 2011 року у розмірі 2937,89 грн., з них утримано податку 572,89 грн., отримано кукурудзу 250 кг. та 1670 грн. через свого представника, який діяв на підставі довіреності від 02 серпня 2016 року.

У вищевказаних документах зазначені паспортні дані позивача та в графі «договір б/н» навпроти прізвища ОСОБА_3 вказано «договір №309».

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачу було відомо про наявність договору оренди землі №309 від 04 листопада 2011 року, оскільки з довіреності від 02 серпня 2016 року, ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_10 одержувати у ТОВ «Великокісницьке» на її ім'я саме орендну плату за земельний пай.

Крім того, 07 вересня 2017 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_11 одержувати у ТОВ «Великокісницьке» на її ім'я саме орендну плату за земельний пай.

Тобто, надаючи вищевказані довіреності ОСОБА_3 уповноважила третіх осіб на отримання у ТОВ «Великокісницьке» грошових коштів за користування земельною ділянкою саме за договором оренди.

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна у власності ОСОБА_3 перебуває у власності лише одна земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,6153 га, яка розташована на території Великокісницької сільської ради Ямпільського району Вінницької області, а тому отримувати орендну плату за користування відповідачем іншої земельної ділянки не могла.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить висновку, що ОСОБА_3 достовірно знала про наявність договору оренди землі №309 від 04 листопада 2011 року, який був укладений від її імені з відповідачем та виконувала його умови.

Сторонами не заперечується, що саме ОСОБА_4 підписала договір оренди землі №309 від 04 листопада 2011 року.

В даному договорі зазначається, що ОСОБА_4 уклала договір на підставі довіреності №562 від 21 липня 2008 року виданої Великокісницькою сільською радою Ямпільського району Вінницької області.

Із наданої суду копій довіреності вбачається, що ОСОБА_4 не мала повноважень на укладення оскарженого договору оренди землі, а також уклала його по закінченню дії довіреності.

Відповідно до довідки Великокісницької сільської ради Ямпільського району Вінницької області від 23 жовтня 2017 року №02-18-312 оригінал довіреності №562 в архіві сільської ради не зберігся, проте повідомлено, що згідно реєстру для реєстрації нотаріальних дій 21 липня 2008 року за реєстровим номером 562 від імені ОСОБА_3 посвідчено доручення на ОСОБА_4 отримати держаний акт взамін сертифікату на земельний пай.

Таким чином, достеменно встановлено, що ОСОБА_4 повноважень на укладення договору оренди землі не мала, однак подальші дії ОСОБА_3 свідчать про схвалення дій ОСОБА_4 щодо підписання договору оренди, оскільки позивач на виконання умов зазначеного договору особисто отримувала орендну плату, уповноважувала довіреністю на отримання орендної плати інших осіб (довіреність на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_11 (а.с. 74, 85).

Посилання позивача на те, що при укладенні договору оренди земельної ділянки було відсутнє її волевиявлення не заслуговує на увагу, оскільки подальші її дії свідчать про схвалення укладеного договору оренди земельної ділянки, а одне лише бажання укласти договір оренди з іншим орендарем не може слугувати підставою для визнання договору недійсним.

Слід зазначити, що не є мотивованим рішення, яке містить просте посилання на норму закону, судове рішення повинно бути законним та справедливим.

В даному випадку, сторони добросовісно виконували умови договору оренди землі, протягом семи років ОСОБА_3 отримувала плату за оренду землі, достовірно знала про існування вказаного договору, а тому визнати його лише з тієї підстави, що позивач має намір укласти договір з іншим орендарем є не лише незаконно, а й несправедливо.

Згідно з п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

В ході розгляду справи докази, надані відповідачем, не спростовані належними та допустимими доказами.

Колегія судів дійшла висновку , що оскільки позивач не надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, відповідно позов не підлягає задоволенню .

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Таким чином, апеляційний судвважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 374, 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Великокісницьке» - задовольнити.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2018 року- скасувати, ухваливши нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Великокісницьке», за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Великокісницьке»судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 960 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ Рибчинський В.П.

Судді /підпис/ Голота Л.О.

/підпис/ Міхасішин І.В.

Згідно з оригіналом.

Суддя Рибчинський В.П.