Провадження № 2/127/5862/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 травня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

за участю секретаря судового засідання Лисої К.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ВМР ОСОБА_3,

представника відповідача

МКП «Аварійно-диспетчерська служба» ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 міської ради, Міського комунального підприємства «Аварійно-диспетчерська служба» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок захворювання, отриманого під час виконання службових обовязків,

вимоги позивача:

1.стягнути з ОСОБА_5 міської ради та міського комунального підприємства «Аварійно-диспетчерська служба» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн.;

2.стягнути з ОСОБА_5 міської ради та міського комунального підприємства «Аварійно-диспетчерська служба» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 32 000 (тридцять дві тисячі) грн., кошти позичені останнім на лікування, харчування та інші витрати, повязані з хворобами, що виникли внаслідок стресової ситуації по вині як начальника МКП «Аварійно-диспетчерська служба» ОСОБА_6 так і інших керівників даного підприємства одного із підрозділів ОСОБА_5 міської ради;

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 міської ради (далі ВМР), Міського комунального підприємства «Аварійно-диспетчерська служба» (Далі МКП «Аварійно-диспетчерська служба») про стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що з квітня 2010 року по квітень 2014 року працював на посаді машиніста автопідйомника в МКП «Аварійна-диспетчерська служба». Наказом від 09 квітня 2014 року позивача звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул). Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2014 року визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення позивача. 24 грудня 2014 року позивач прибув на робоче місце, натомість, замість допустити його до роботи, начальник МКП ОСОБА_6 став принижувати його честь та гідність та довів ОСОБА_1 до нервово зриву. В той день позивач так і не приступив до виконання обовязків, при цьому пройшов інструктаж по техніці безпеки. 25 грудня 2014 року начальник МКП ОСОБА_6 повторно не допустив позивача до виконання обовязків. Позивач викликав працівників поліції, які порадили із зазначено приводу звернутись до органів прокуратури. Внаслідок отриманого стресу, була викликана швидка допомога та позивача госпіталізовано до стаціонару у ОСОБА_5 Центральну лікарню, де останній перебував на лікуванні до 12 січня 2015 року та на амбулаторному лікуванні до 02 лютого 2015 року. Наказом від 04 лютого 2015 року позивача повторно звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул 23 січня 2015 року). Натомість, 23 січня 2015 року позивач перебував у лікарні, про що свідчить довідка від 23 січня 2015 року. Після ознайомлення з наказом про звільнення 04 лютого 2015 року позивач втратив свідомість. Викликана бригада швидкої допомоги встановили діагноз «гіпертонічний криз», доставила ОСОБА_1 до лікарні, де його було направлено на подальше амбулаторне лікування. Внаслідок протиправних дій відповідачів, позивачем отримано складні захворювання, лікування яких потребує тривалого часу. У позивача почастішали серцеві напади, внаслідок чого позивача взято на диспансерний облік. Незаконні дії відповідача призвели до тяжких переживань, втрати душевного спокою, перебуванню у тривожному стані. Стан здоровя позивача ускладнився внаслідок організованого систематичного психологічного тиску керівництвом МКП «Аварійно-диспетчерська служба», адже вперше у позивача виникли такі хвороби як гіпертонічний криз, гіпертонічна хвороба, ішемічна хвороба серця. Наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що впродовж тривалого часу він знаходився у невизначеному стані та переживав моральні страждання саме у звязку із незаконним звільненням з роботи, адже став переживати та хвилюватись з приводу втрати роботи. Одночасно відбулось і погіршення матеріального стану позивача, адже багато коштів витрачено на лікування та додаткове харчування, що в свою чергу змусило його позичати кошти. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в розмірі 30 000 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 32 000 грн., як кошти позичені на лікування, харчування та інші витрати повязані з хворобами.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача МКП «Аварійна-диспетчерська служба» ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову. Відповідно до положень ст. 178 ЦПК України, відповідач МКП «Аварійна-диспетчерська служба» скористалось своїм правом та 22 січня 2018 року подало відзив на позовну заяву в якому зазначило, що позовні вимоги не визнає у звязку з їх необґрунтованістю. При цьому зазначає, що позивач підставою стягнення шкоди вказує порушення його трудових прав. Наразі рішенням суду від 23 грудня 2014 року (справа № 127/8407/14-ц) з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 24 163 грн. та 2 000 грн. моральної шкоди за порушення його трудових прав при звільненні в 2014 році. Крім того, рішенням суду від 16 липня 2015 року (справа № 127/3673/15-ц) з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 16 800 грн. 14 коп. та 3 000 грн. моральної шкоди за порушення його трудових прав при звільненні в 2015 році. Інших порушень трудових прав позивача відповідачем не вчинялось, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Одночасно вказує на те, що з наданих позивачем письмових доказів не вбачається, що наявні у позивача захворювання виникли саме у звязку із виконанням службових обовязків. За наведеного просить відмовити у задоволенні позову (а. с. 149-152).

Представник відповідача ВМР ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. В письмових запереченнях від 22 січня 2018 року зазначила, що відповідач ВМР не перебувала у трудових відносинах з позивачем ОСОБА_1, а тому, за наявності порушення його трудових прав відповідачем МКП «АДС», не має нести відповідальності за шкоду. При цьому зауважила, що МКП «АДС» є самостійним субєктом господарювання і наділена всіма правами юридичної особи, зокрема і щодо дотримання фінансової, договірної та трудової дисципліни відповідно до вимог колективного договору та чинного законодавства. За наведеного просить позов ОСОБА_1 залишити без задоволення (а. с. 153 - 154).

Допитана в судовому засіданні 03 травня 2018 року в якості свідка ОСОБА_7 повідомила суду що є дружиною позивача. Зазначила, що позивач перебував на лікуванні внаслідок порушення трудових прав з боку відповідачів та у звязку із лікуванням вони вимушені були позичити кошти, про які зазначав позивач.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2014 року (справа № 127/8407/14-ц) задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1 Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2014 року скасовано, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема визнано незаконним та скасовано наказ від 09 квітня 2014 року про звільнення позивача з роботи, поновлено позивача на роботі з 09 квітня 2014 року, стягнуто з МКП «Аварійно-диспетчерська служба» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 24 163 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Рішення набрало законної сили (а. с. 159-162).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2015 року (справа № 127/3673/15-ц), яке набуло законної згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області, частково задоволено позов ОСОБА_1 до МКП МКП «Аварійно-диспетчерська служба» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. (а. с. 155-158). Зазначеним рішенням встановлено обставини порушення трудових прав позивача ОСОБА_1 зокрема в частині незаконного звільнення позивача 04 лютого 2015 року за ч. 4 ст. 40 КЗпП України, при цьому взято до уваги, що відповідач в добровільному порядку наказом від 14 липня 2015 року скасував наказ про звільнення позивача від 04 лютого 2015 року, поновив його на роботі, а також нарахував останньому середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16 800 грн. 14 коп. та виплатив 13 291 грн. 34 коп. Заявлена вимога про стягнення моральної шкоди задоволена частково на підставі положень ст. 237-1КЗпП України в розмірі 3 000 грн., адже встановлено, що у звязку із звільненням з роботи позивачеві завдано моральних страждань (позивач після звільнення хвилювався, переживав з приводу втрати роботи, погіршився його стан здоровя та матеріальний стан сімї.).

Предявляючи позовні вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди позивач ОСОБА_1 відповідачами у даній справі визначив ОСОБА_5 міську раду та міське комунальне підприємство «Аварійно-диспетчерська служба». Щодо заявлених позивачем вимог, зокрема в частині до ОСОБА_5 міської ради, суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_5 міської ради матеріальної та моральної шкоди позивач зазначає, що його трудові права порушені керівництвом МКП «Аварійно-диспетчерська служба», натомість зазначена установа є одним з підрозділів відповідача ОСОБА_5 міської ради, а тому розмір шкоди має бути стягнений і з ОСОБА_5 міської ради. Наразі, суд із таким твердженням позивача не погоджується з наступних підстав.

За загальними нормами цивільного законодавства, зокрема положень ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, майнова та моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до положень трудового законодавства, зокрема ст. 237-1 КЗпП України, працівнику відшкодовується моральна шкода у разі порушення власником або уповноваженим його органом прав працівника. Тобто, підставою для відшкодування шкоди у даному випадку є порушення трудових прав, а шкода відшкодовується особою, яка її завдала.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_1В, на час виникнення спірних правовідносин перебував у трудових стосунках з відповідачем МКП «Аварійна-диспетчерська служба».

Відповідно до п. 32 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як створення у разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення з іншими суб'єктами комунальної власності спільних проектів або спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій, визначення повноважень цих органів (служб).

З наведеного вбачається, що до компетенції міської рада віднесено повноваження зокрема і щодо створення комунальних підприємств.

Відповідно до п. п. 1.2., 2.1, 2.4, 4.5 Статуту міського комунального підприємства «Аварійно-диспетчерська служба», засновником підприємства є ОСОБА_5 міська рада. Підприємство є самостійним господарюючим субєктом із статусом МКП. Підприємство має право від свого імені укладати договори (контракти, угоди) набувати майнові та особисті немайнові права, бути позивачем і відповідачем в судах загальної юрисдикції, господарських та адміністративних судах. Керівник підприємства відповідно до своєї компетенції самостійно веде переговори, укладає контракти, договори, в тому числі і трудові, приймає рішення про прийняття на роботу, звільнення з роботи працівників підприємства, а також інші рішення передбачені законодавством про працю в сфері трудових відносин, по потребам передбаченим у штатному розписі.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладе, в контексті заявлених позовних вимог про стягнення шкоди у звязку із порушенням трудових прав, позивачем не доведено обставину перебування у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_5 міською радою та у звязку із цим порушення останньою трудових прав позивача, а тому у задоволенні вимог предявлених до ОСОБА_5 міської ради слід відмовити.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди позивач посилається на положення ст. 237 КЗпП України та вказує, що підставою для стягнення шкоди є саме порушення трудових прав позивача, внаслідок яких у останнього виникли певні хвороби у звязку із чим йому спричинена матеріальна та моральна шкода.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 2, 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При розгляді справ про відшкодування шкоди суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ЦК, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що юридичною особою шкода у звязку із порушенням трудових прав відшкодовується останньою у звязку із виконанням трудових (службових) обов'язків працівником за умови неправомірності дій юридичної особи, наявністю між діями і шкодою причинного зв'язку та наявністю вини зазначеної особи.

Обставини перебування у трудових відносинах між сторонами та порушення трудових прав позивача наразі встановлені судовими рішеннями від 23 грудня 2014 року та від 16 липня 2015 року, які набрали законної сили. На підтвердження обставин наявності спричиненої позивачеві шкоди, яка полягає у витратах здійснених на лікування у звязку із звільненням, ОСОБА_1 надано виписки з медичної картки хворого, з яких вбачається, що з 26 березня по 07 квітня 2014 року позивач перебував на лікуванні з діагнозом «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку», з 25 грудня 2014 року по 01 січня 2015 року позивач перебував на лікуванні із діагнозом «ІСХ, вперше виникла стенокардія, ускладнення гіпертонічний криз», з 11 лютого 2015 року по 17 лютого 2015 року позивач перебував на лікуванні з діагнозом «гіпертонічна хвороба» (а. с. 8, -10).

Отже, суд не погоджується із твердженням позивача з приводу того, що такі хвороби, як гіпертонічний криз, гіпертонічна хвороба, ішемічна хвороба серця виникли у нього вперше саме у звязку із його звільненням з роботи, адже вперше такі діагнози встановлені через 8 місяців після звільнення ОСОБА_1 в квітні 2014 року та безпосередньо за 2 місяці перед повторним звільненням в лютому 2015 року. За наведеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставину наявності безпосереднього причинного звязку між порушенням трудових прав позивача у звязку із звільненням з роботи та виникненням у нього хвороб, внаслідок яких він поніс матеріальні витрати, а тому в задоволенні вимоги про стягнення з МКП «Аварійно-диспетчерська служба» матеріальної шкоди слід відмовити.

З приводу вимоги про стягнення з МКП «Аварійно-диспетчерська служба» моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Обґрунтовуючи наявність спричиненої позивачеві моральної шкоди останній зазначає про те, що така шкода спричинена порушенням його трудових прав внаслідок незаконного звільнення, а також у звязку з отриманими хворобами внаслідок незаконного звільнення.

Як зазначалось вище, суд дійшов висновку про те, що між незаконним звільненням та наявними у позивача хворобами відсутній безпосередній причинний зв'язок, а тому вимога про стягнення моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях у звязку із отриманими хворобами, також не підлягає задоволенню з аналогічних підстав за недоведеністю.

З приводу спричиненої позивачеві моральної шкоди у звязку із його незаконним звільненням суд зазначає, що таки вимоги вже розглянуті судами та прийняті відповідні рішення, які набрали законної сили, зокрема у звязку із незаконним звільненням ОСОБА_8 09 квітня 2014 року останньому відшкодована моральна шкода в розмірі 2 000 грн., а у звязку із незаконним звільненням 04 лютого 2015 року 3 000 грн.

Враховуючи викладене, позовна вимога про стягнення з відповідача МКП «Аварійно-диспетчерська служба» моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 15, 16, 23, 1166,1167 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, ст. 4, 5, 13, 81, 82, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

В задоволенні вимоги позовної заяви про стягнення моральної шкоди в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) та вимоги позовної заяви про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 32 000 (тридцять дві тисячі) грн., як кошти, які були позичені останнім на лікування, харчування та інші витрати, повязанні з хворобами, що виникли внаслідок стресової ситуації по винні начальника МКП «Аварійно-диспетчерська служба» так і інших керівників даного підприємства, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 10 травня 2018 року.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області ОСОБА_9