БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1467/17
Провадження № 2/497/46/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кодінцевої С.В,

за участю секретаря Сітченка М.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград в режимі відео-конференції з Приморським районним судом м.Одеси позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача суму заборгованості у розмірі 288 370.49 гривен та суму судових витрат у розмірі 2 883.70 гривен судового збору, та витрати на розміщення оголошення в засобах масової інформації в розмірі 810.00.

Свої вимоги мотивує тим, що 10 жовтня 2016 року між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі №1886, згідно якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 258 400.00 (двісті п'ятдесят вісім тисяч чотириста) гривен, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором.

Згідно п.4 цього договору позика (грошові кошти в розмірі 258 400.00 гривен) мала б бути повернутою у строк до 10 квітня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1, (тобто за фактичною адресою позикодавця).

Разом з цим, у визначений договором строк відповідач не виконав взяті на себе зобовязання, та позику не повернув.

За змістом пункту 3 Договору позики в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України Позичальник зобовязується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 10 000 (десяти тисячам) доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Отже, цим пунктом Договору позики сторони в зобов'язанні визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті, що застосовується до вказаних правовідносин у випадку девальвації гривні.

За умовами договору не передбачено сплату відсотків, проте позивач посилається на вимоги ст.625 ЦК України, якою визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст.ст.536, 1048 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача проценти, розмір яких визначив на рівні облікової ставки Національного банку України, з дати 11.04.2017 року (оскільки 10.04.2017 року останній день повернення позики) до 18.09.2017 року (дата підготовки і подачі позову до суду), що становить 15 061.10 гривен.

Також позивач просить стягнути 3 % річник в розмірі 3 569.44 гривен.

Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.34). Подав заяву про підтримання позовних вимог, задоволення їх у повному обсязі та розгляд справи у його відсутність, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрована в реєстрі за № 1917 (а.с.62, 63-64).

Представник позивача ОСОБА_1, діючий на підставі довіреності від 11.09.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрована в реєстрі за № 295 (а.с.18, 65), підтримав доводи, викладені в позовній заяві, надав пояснення з підстав зазначених в позові, та наполягав на задоволенні у повному обсязі.

На відзив відповідача надав письмові заперечення (а.с.137-146, 147-157), звернувши увагу суду, що відповідач і його представник умисно затягують розгляд справи.

У наданому до суду відзиву (запереченнях) представник відповідача просить суд перенести судове засідання, посилаючись на неможливість прибуття відповідача ОСОБА_3 до суду раніше 20.04.2018 року, у звязку з відрядженням за межі Одеського регіону. Однак, до суду не було надано жодних доказів на підтвердження місця працевлаштування відповідача, наявності самого відрядження чи підтвердження виїзду відповідача за межі регіону. Крім того, інтереси ОСОБА_3 в даному судовому розгляді представляє адвокат ОСОБА_7, якому статтею 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» надано широке коло прав, що покликані забезпечити надання належним чином правової допомоги в цілому та представлення інтересів у суді зокрема. Тому, законодавство України передбачає можливість повноцінної участі у судовому засіданні та надання доказів представником учасника справи без обовязкової участі самого учасника справи.

Втім, в жодне із судових засідань, а ні відповідач, а ні його представник не прибували.

Стверджував, що сторона відповідача посилається на обставини, що взагалі не стосуються предмету спору та не підлягають дослідженню чи доказуванню в рамках даного судового провадження. В якості підстав не визнання позовних вимог у своїх запереченнях відповідач зазначає, що між ним та позивачем нібито існували домовленості чи партнерські відносини, посилається на здійснення спільної діяльності з іншою особою та вказує про вимагання з нього позивачем додаткових коштів. В цей же час, спір виник між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, тобто предметом спору, що розглядається судом, є грошові кошти, надані позивачем на користь відповідача саме у позику на підставі Договору позики грошових коштів від 10.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 1886. За змістом пункту 1 цього Договору позивач передає у власність відповідачу грошові кошти, а відповідач зобовязується повернути позивачу таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим Договором.

Жодні інші відносини, не залежно від їх правової природи, що не випливають з укладеного договору позики, їх наявність, відсутність чи наслідки - ніяким чином не можуть слугувати обґрунтуванням невиконання умов договору позики та не підлягають встановленню і доказуванню в рамках даного судового провадження, оскільки не стосуються предмету позову у цій справі.

Представником відповідача порушено не лише порядок заявлення клопотання про виклик свідка, встановлений ч.3 ст.91 ЦПК України (до або під час підготовчого засідання), а й не дотримано вимоги щодо зазначення конкретних обставин, які свідок, що викликається, може підтвердити як того вимагає положення ч. 2 ст. 91 ЦПК України. Дані, встановлені з показів, зазначених відповідачем свідків, не можуть слугувати належними та допустимими доказами обставин, встановлення яких має значення для правильного вирішення справи. У поданому відзиві (запереченнях) сам же представник відповідача опосередковано вказує, що свідкам може бути відомо про певні обставини (відносини партнерства, оренди та інше), які, однак, не стосуються предмету позову, не входять до предмету доказування у даній справі, а отже - не підлягають встановленню в рамках судового розгляду спору про стягнення за договором позики і як наслідок, не можуть відповідати критеріям належності доказів у даній справі.

Відповідач до суду не прибув, повідомлявся за адресою свого постійного місця реєстрації: вул. Пушкіна, 84, м. Болград, Одеська область (а.с.31).

Однак, усі поштові листи поверталися до суду з відміткою, що за вказаною адресою відповідач не проживає (а.с.36, 71-72, 91-95, ).

Судом розміщувалося оголошення в засобах масової інформації, газетах «Урядовий курєр» №208 (6077) від 04.11.2017 року (а.с.69), Одеські вісті (а.с.67-68).

Позивачем зазначалося в клопотанні місце роботи відповідача і адресу (а.с.73-74): Салон краси «Моцарт», вул. Ланжеронівська, №13, м. Одеса, на яку судом спрямовувалось повідомлення (а.с.80, 98-99, 110).

Відповідач в телефонному режимі повідомляв свої адреси фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; вул.Лиманська, №20/2, Чорноморка, м.Одеса (а.с.81-82, 96-97, 119, 134-135), на які також регулярно спрямовувались повідомлення суду.

Представник відповідача ОСОБА_7, діючий на підставі Угоди від 19.12.2017 року № 12 (а.с.101), ордеру серії ОД № 240750 від 10.12.2017 року (а.с.102), свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність № 489 (а.с.103), неодноразово до суду надсилав клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.100, 111, ), проте жодного разу не надав документів щодо поважності причин неявки в судові засідання.

Будучи щоразу повідомленим належним чином (а.с.108, 121, 136), а ні в Болградський районний суд Одеської області, а ні в Приморський районний суд м. Одеси не прибував.

26 березня 2018 року представник відповідача ОСОБА_7 надіслав до суду письмові заперечення на позовну заяву (а.с.122-125, 129-133).

З заперечень слідує, що відповідач позов не визнає в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що 10 жовтня 2016 року він дійсно отримав від ОСОБА_2 10000.00 доларів США, що було еквівалентно 258 400.00 гривен, однак усі кошти ним були вкладені в ремонт приміщення салону краси «BLISS» за адресою: м.Одеса, вул.Преображенська, №2, власником якого є ОСОБА_2. По домовленості з позивачем, партнером відповідача по діяльності салону краси була донька ОСОБА_2 ОСОБА_8. Вони разом зробили ремонт, кожний партнер вклав по 10 000 доларів США в ремонт, дизайн та меблі і обладнання саме для цілей салону краси. Салон почав працювати з 01 березня 2017 року, але саме з цього дня ОСОБА_8 усі гроші з каси забирала особисто та передавала їх ОСОБА_2, хоча потрібно було їх ділити порівну з відповідачем 50/50 відсотків прибутку.

Таким чином, фактично всі гроші були вкладені в ремонт салону краси, який належить ОСОБА_9 Надалі позивач ОСОБА_2 став вимагати та отримав додатково від ОСОБА_3 2 000 доларів США, начебто за те, що його донька вклала в ремонт більше ніж 10 000 доларів США. Такі гроші відповідач зайняв у інших людей, щоб не втратити салон та роботу, та передав їх ОСОБА_2. Але і цього позивачу стало замало і він наприкінці серпня 2017 року фізично вигнав його, ОСОБА_3, як співзасновника з цього салону.

За викладених обставин, просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Згідно ст.128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою (ч.2).

Положеннями ст. 130 ЦПК України визначено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії (ч.3).

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім'ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч.4).

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (ч.5).

Якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи (ч.6).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач по справі повідомлений належним чином про час та місце розгляду даної справи, оскільки неодноразово був повідомлений належним чином його представник ОСОБА_7

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі № 1886 (а.с.12, 21, 41).

За змістом пункту 1 якого Позикодавець, тобто ОСОБА_2 передав у власність Позичальникові, тобто ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 258 400 (двісті пятдесят вісім тисяч чотириста) гривен.

Дані обставини відповідачем не заперечувалися, і були визнані, про що зазначено в письмових запереченнях наданих на адресу суду представником відповідача (а.с.123).

За умовами цього договору позичальник зобовязався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором.

Відповідно пункту 2 Договору позики грошові кошти, які є предметом цього договору, передані Позикодавцем та одержані Позичальником до підписання цього договору. Сторони домовились, що надання та користування позикою буде безкоштовною.

Згідно пункту 4 Договору позики Позичальник зобовязаний повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем) згідно умов цього договору у строк до 10 квітня 2017 року. Повернення позики повинно бути здійснено в АДРЕСА_2, (тобто за фактичною адресою Позикодавця), що підтверджується відповідною розпискою Позикодавця. За змістом пункту 5 Договору позики позика вважається повернутою в момент передання грошової суми, що позичалася, до Позикодавця в натурі.

За змістом пункту 3 Договору позики в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України Позичальник зобовязується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 10 000 (десяти тисячам) доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Отже, цим пунктом Договору позики сторони в зобов'язанні визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті, що застосовується до вказаних правовідносин у випадку девальвації гривні.

Довідкою Національного банку України підтверджено офіційний курс долара до гривні що становить: 100 доларів США 2 584.0885 (а.с.13).

Згідно ч.3 п.13 Договору позики договір складено та нотаріально посвідчено у двох примірниках, один з яких зберігається в справах приватного нотаріуса, а другий - у Позикодавця, який зобовязується після повного виконання Позичальником зобовязання за цим договором передати цей примірник Позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа - вказати про це у розписці, яку він повинен видати Позичальнику відповідно до вимог статті 545 Цивільного кодексу України.

Як у строк до 10 квітня 2017 року (останній день виконання зобовязання), так і станом на момент звернення позивача з цією позовною заявою до суду, так і на час постановлення рішення судом, відповідач позику не повернув.

Згідно частин першої, другої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом частини першої, другої статті 207 Цивільного процесуального кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

До аналогічного висновку ВСУ приходив також раніше у Постанові ВСУ від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 (№ в ЄДРСР 33770795), у Постанові ВСУ від 11.11.2015 року по справі № 6-1967цс15 (№ в ЄДРСР 53537454).

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом частини першої, другої статті 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі; зобов'язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої, другої статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно частини першої, другої статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно частин першої, другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у Постанові від 19.10.2016 року по справі № 6-2129цс16 (№ в ЄДРСР 62126268), підводячи підсумок відповідальності боржника перед кредитором, в разі несвоєчасного повернення позики конкретизував складові його боргу, висловив наступну правову позицію.

У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме:

1.Суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання;

2.Проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами;

3.Три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За приписами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої, четвертої 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору; закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини першої статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частини третьої статті 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, суд вважає встановленим порушення відповідачем взятих на себе зобовязань за вказаним договором, оскільки станом на час розгляду справи судом і постановлення рішення судом, відповідач позику не повернув, та не надав суду жодних доказів на спростування наявності заборгованості, в звязку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики.

Разом з цим, суд приймає до уваги п. 3 даного договору що стосується девальвації грошової одиниці України гривні протягом строку дії договору з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у Постановах від 21.12.2016 року по справі №6-1672цс16 (№ 537/5098/15-ц, № в ЄДРСР 63839779), від 21.12.2016 року по справі № 6-2134цс15, від 8 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16, від 01.03.2017 року по справі № 6-284цс17.

При цьому у Постанові від 21.12.2016 року по справі № 6-2134цс15, від 8 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16, Верховний Суд України окрім вищенаведеного також зазначає, що якщо у договорі передбачено інший порядок, суду слід зясувати сутність такого визначення.

Національний банк України на 10.10.2016 року (день укладення Договору позики) встановив офіційний курс гривні до іноземної валюти долару США 2584,0885 гривні за 100 доларів США, що підтверджується відомостями з сайту НБУ (а.с.13-14).

Національний банк України на 10.04.2017 року (останній день виконання зобовязання) встановив офіційний курс гривні до іноземної валюти долару США 2697,3995 гривні за 100 доларів США, що підтверджується відомостями з сайту НБУ (а.с.15-16).

Чинне законодавство не містить нормативного визначення поняття «девальвація». Відтак, визначення девальвації є доктринальним.

За відомостями з сайту НБУ девальвація (devaluation) - зниження курсу національної валюти по відношенню до іноземних валют або міжнародних розрахункових одиниць. Девальвація відображає зниження купівельної спроможності національної валюти щодо іноземних валют. ОСОБА_10 - ревальвація. Джерело: Фінанси. Бюджет. Податки: національна та міжнародна термінологія: у 3-х т. / Інститут світової економіки і міжнародних відносин НАНУ, ДННУ «ОСОБА_4 фінансового управління»; за редакцією ОСОБА_11. - Т. 2. - К., 2010. - С.139 - 140. (згідно сайту НБУ, режим доступу: https://bank.gov.ua/соntrol/uk/publish/аrticle?art_id= 123280 (а.с.17).

Відтак, враховуючи положення пунктів 3, 4 Договору позики, та факт девальвації національної валюти України - гривні по відношенню до долару США, до вказаних правовідносин при визначенні суми грошового зобовязання підлягає застосуванню еквівалент 10 000 доларів США станом на день платежу - останній день, коли зобовязання мало бути виконано, виходячи з розрахунку заборгованості за Договором позики: 10 000.00 доларів США дорівнює 269 739.95 гривен відповідно до курсу долара США до гривні: 100 доларів США = 2697.3995 гривен (а.с.15).

Щодо стягнення коштів з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення повернення позики.

Суд приймає до уваги висновок Верховного Суду України, викладений у Постановах від 21.12.2016 року по справі №6-1672цс16 (№ 537/5098/15-ц, № в ЄДРСР 63839779), від 01.03.2017 року по справі № 6-284цс17, який зазначив, що у випадку порушення грошового зобовязання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

ВСУ виходить з того, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України -гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Приймаючи до уваги положення пункту 3 Договору та факт девальвації, що має наслідком застосування до вказаних правовідносин еквіваленту долару США, не підлягає застосуванню в даному випадку індекс інфляції, який також не заявляється позивачем до стягнення.

Щодо стягнення процентів за позикою.

В постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року по справі № 6-1412цс16 висловлено наступну правову позицію.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання.

Відповідно пункту 2 Договору позики грошові кошти, які є предметом цього договору, передані Позикодавцем та одержані Позичальником до підписання цього договору. Сторони домовились, що надання та користування позикою буде безкоштовною.

Згідно пункту 4 Договору позики Позичальник зобовязаний повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем) згідно умов цього договору у строк до десятого квітня дві тисячі сімнадцятого року.

Отже, до спливу визначеного у Договорі позики строку повернення коштів, проценти за позикою не нараховуються.

Разом з тим, оскільки Договором позики не встановлено розмір процентів за позикою, то у вказаних правовідносинах підлягають стягненню проценти за позикою на рівні облікової ставки Національного банку України починаючи з моменту прострочення строку повернення позики за Договором позики з 11 квітня 2017 року - до моменту фактичного повернення позики, що станом на момент звернення з даним позовом до суду становить 15061.10 гривен.

Суд погоджується з розрахунком наведеним позивачем в позовній заяві, який судом перевірений і відповідає дійсності (а.с.9-10).

Щодо 3% річних за даним договором позики.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За період з 11.04.2017 року по 18.10.2016 року має місце прострочення повернення боргу за 161 день.

Розраховується наступним чином: 269 739.95 гривен х 3% : 100% : 365 днів х 161 = 3569.44 гривен.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, та їх доведеності.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 288 370.49 гривен, що складається з:

-суми позики (основний борг): 269 739.95 гривен;

-процентів за позикою: 15061.10 гривен;

-3% річних: 3569.44 гривен.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному звязку у їх сукупності.

Суд розцінює критично заперечення відповідача, що між ним ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_2 виникли інші правовідносини що випливають з партнерських стосунків співпраці, та звертає увагу, що спір між сторонами виник саме як між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, тобто предметом спору, що розглядається судом, є грошові кошти, надані позивачем на користь відповідача саме у позику на підставі Договору позики грошових коштів від 10.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 1886, який є чинним на даний час.

За змістом пункту 1 цього Договору позивач передає у власність відповідачу грошові кошти, а відповідач зобовязується повернути позивачу таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим Договором.

Цивільним процесуальним законодавством встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.2 ст.2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип пропорційності, що описаний у ст.11 ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами: особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Оскільки, а ні з умов даного договору позики від 10.10.2016 року, який є предметом дослідження під час цього судового розгляду, а ні будь-якими іншими, належно укладеними договорами, які можуть бути додатком до цього договору не підтверджено те, що кошти як стверджує відповідач ним брались не в позику, а для інших цілей, що свідчить про безпідставність заперечень відповідача, які не заслуговують на увагу суду.

Жодні інші відносини, не залежно від їх правової природи, що не випливають з укладеного договору позики, їх наявність, відсутність чи наслідки - ніяким чином не можуть слугувати обґрунтуванням невиконання умов договору позики та не підлягають встановленню і доказуванню в рамках даного судового провадження, оскільки не стосуються предмету цього позову.

Сам відповідач не заперечує факту укладення названого договору позики з ОСОБА_2, та отримання позики в розмірі саме 10 000.00 доларів США (а.с.123).

Проте, ніякими доказами відповідачем не спростовано доводи позивача про відсутність на теперішній час цього боргу.

Слід зазначити, що клопотання про виклик свідків здійснено представником відповідача в порушення норм цивільного процесуального законодавства України.

Беззаперечно, ч. 1 ст. 43 ЦПК України наділяє учасників справи важливими процесуальними правами, серед яких - право подавати заяви та клопотання, подавати докази. Проте, правам учасника справи кореспондують і його обовязки, встановлені ч. 2 ст. 43 ЦПК України, що покликані убезпечити процес судового розгляду справи від зловживання правами з боку учасників справи.

Так, п.4 ч.2 ст.43 ЦПК України зобовязує учасника справи подавати усі наявні докази в порядку та строки, встановлені законом або судом.

Пункт 6 ч.2 ст.43 ЦПК України зобовязує учасника справи дотримуватись встановлених законом або судом строків при вчиненні процесуальних дій.

Порядок виклику свідків у судове засідання врегульовано нормами ст.91 ЦПК України.

Відповідно ст.91 ЦПК України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи (ч.1).

Частина 2 ст.91 ЦПК України зобов'язує зазначати у заяві про виклик свідка його імя, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити.

Згідно з ч.3 ст.91 ЦПК України, заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

В той же час, представником відповідача порушено не лише порядок заявлення клопотання про виклик свідка, встановлений ч.3 ст.91 ЦПК України (до або під час підготовчого судового засідання), а й не дотримано вимоги щодо зазначення конкретних обставин, які свідок, що викликається, може підтвердити як того вимагає положення ч. 2 ст. 91 ЦПК України.

Представник відповідача 22.02.2018 року на електронну пошту суду надсилав лист про неможливість прибуття в підготовче засідання, вказавши, що не заперечує щодо призначення справи до розгляду по суті, надавши таким чином свою згоду на закриття підготовчого засідання і призначення справи до судового розгляду (а.с.111), тоді як письмові заперечення на позовну заяву надіслав до суду лише 26.03.2018 року (а.с.122), в яких зазначив клопотання про виклик і допит свідків, хоча ухвала судом про закриття підготовчого засідання була постановлена ще 22.02.2018 року (а.с.114), і відразу ж спрямована на адресу відповідача і його представника (а.с.116), і отримана представником 06.03.2018 року (а.с.121).

Крім того, суд звертає увагу, що дані, які могли б бути встановлені з показів, зазначених відповідачем свідків, не можуть слугувати належними та допустимими доказами обставин, встановлення яких має значення для правильного вирішення справи.

Оскільки, як вже було встановлено судом, предметом судового розгляду у даній справі є спір про стягнення заборгованості за договором позики. Одним із ключових фактів, що входить до предмету доказування та підлягає встановленню у спорах за договорами позики є факт повернення або не повернення боржником коштів кредитору.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У поданих запереченнях сам же представник відповідача опосередковано вказує, що свідкам може бути відомо про певні обставини (відносини партнерства, оренди та ін.). які, однак, не стосуються предмету позову, не входять до предмету доказування у даній справі, а отже - не підлягають встановленню в рамках судового розгляду спору про стягнення за договором позики і, як наслідок, не можуть відповідати критеріям належності доказів у даній справі.

Також частиною 2 ст.78 ЦПК України, де закріплено критерії допустимості доказів, зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

За ч.ч.1.2 ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові.

Пунктом 4 Договору позики грошових коштів від 10.10.2016 року, зареєстрованого в реєстрі під № 1886, закріплено, що повернення позики повинно бути здійснено в АДРЕСА_3 та підтверджується відповідною розпискою.

Оскільки, згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а згідно ч.1 ст.545 ЦК України та п. 4 Договору позики грошових коштів від 10.10.2016 року, зареєстрованого в реєстрі під № 1886, то слід дійти висновку, що єдиним належним і допустимим засобом доказування може бути письмовий доказ у вигляді розписки ОСОБА_2 про повернення йому боргу ОСОБА_3.

А відтак, виклик свідків для дачі показань, не має жодного сенсу чи належного правового обґрунтування, та виключно призводить до затягування судового розгляду та порушення принципу розумності строків судового розгляду.

Положеннями ст.12 ЦПК України врегульовано вимоги щодо змагальності сторін в цивільному судочинстві.

Так, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Таким чином, з метою дотримання прав сторін по справі, суд неодноразово задовольняв клопотання представника відповідача щодо відкладення розгляду справи, розяснюючи необхідність подачі письмового відзиву та усіх наявних у відповідача доказів щодо підстав і предмету спору.

Проте, відповідач, рівно як і представник відповідача на власний розсуд розпорядилися наданими їм законом процесуальними правами щодо надання суду доказів, та доведення перед судом їх переконливості.

За весь час судового розгляду, який тривав більше чотирьох місяців ні Відповідач, ні його представник, будучи належним чином повідомленими про судовий розгляд, жодного разу не з'явились у судове засідання, що свідчить про навмисне зловживання стороною Відповідача процесуальними правами, з метою затягування судового розгляду справи та уникнення сплати коштів за Договором позики.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: - пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем надано докази сплати ним судового збору на суму 2 883.70 гривен (а.с.1), та понесених ним витрат на публікацію в пресі оголошення про виклик відповідача до суду: в газеті «Урядовий курєр» в розмірі 630.00 гривен (а.с.67), та «Одеські вісті» в розмірі 180.00 гривен (а.с.68).

Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, в силу названих процесуальних вимог закону, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати: 2 883.70 гривен судового збору, 810.00 гривен - витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Всього 3 693.70 гривен.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 16, 509, 525, 526, 530, 536, 610, 629, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст.4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України (в новій редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії КМ № 827048, виданий 15.02.2013 року Болградським РС ГУДМС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1,

на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, НОМЕР_2 виданий органом 5115 від 06.06.2017 року, запис 899, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5/7, м. Одеса, 65014, РНОКПП НОМЕР_3,

заборгованість за Договором позики грошових коштів від 10.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованим в реєстрі № 1886, у розмірі 288 370.49 гривен (двісті вісімдесят вісім тисяч триста сімдесят гривен сорок девять копійок), що складається з:

- 269 739.95 гривен (двісті шістдесят девять тисяч сімсот тридцять девять гривен девяносто пять копійок) сума основного боргу,

- 15 061.10 гривен (пятнадцять тисяч шістдесят одна гривня десять копійок) проценти за позикою,

- 3 569.44 гривен (три тисячі пятсот шістдесят девять гривень сорок чотири копійки) 3 % річних.

та судові витрати в розмірі 3 693.70 гривен (три тисячі шістсот девяносто три гривні сімдесят копійок), з яких:

-2 883.70 гривен витрати по сплаті судового збору;

-810.00 гривен витрати на розміщення оголошення в засобах масової інформації.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 04.05.2018 року.

Суддя С.В.Кодінцева