Справа № 569/1157/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2018 м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi ОСОБА_1,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному

справу № 569/1157/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, в якому просить суд розірвати її шлюб з ОСОБА_3, зареєстрований 25 квітня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 69, малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити на проживання з нею та стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини.

В обґрунтування позову посилається на те, що останнім часом сімейне життя між нею та відповідачем значно погіршилось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного повного припинення будь-яких шлюбних стосунків між ними. Почуття любові, поваги та довіри втрачено, що є взаємним та остаточним. Як наслідок, вже тривалий час вони з відповідачем проживають окремо та спілкуються виключно щодо сина. Вказує, що шлюб між ними існує лише формально. За існуючих обставин вона дійшла остаточного висновку про те, що збереження шлюбу з відповідачем та подальше спільне життя з ними якості одного подружжя є категорично неможливим.

Посилається і на те, що відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги на утримання сина, а тому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини. Вказуючи на те, що відповідач офіційно не працевлаштований, має мінливий нерегулярний дохід, а тому аліменти просить визначити у твердій грошовій сумі. Оскільки, як їй відомо, відповідач їздить за кордон на заробітки, інших дітей не має, аліменти на інших осіб не сплачує, вважає, що він спроможний сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 2000 грн щомісячно.

Позивач ОСОБА_2 подала суду письмова заяву, в якій позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів підтримала та просить його задовольнити. Розгляд справи просить провести у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_3 подав суду відзив на позов, в якому позовні вимоги ОСОБА_2 визнав частково.

Позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав повністю і проти розірвання шлюбу не заперечує. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнав частково, а саме, погоджуючись з ними в цілому, заперечує проти розміру аліментів, які позивач просить стягнути. Від сплати аліментів не відмовляється, але згідний на стягнення їх у розмірі 750 грн щомісячно. Вказує на те, що не спроможний сплачувати аліменти у розмірі 2000 грн щомісячно, оскільки не працює та не має доходів, а тому аліменти повинні буди визначені у мінімальному розмірі, встановленому чинним законодавством.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6 подав суду письмову заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити без його та відповідача участі. Позов визнав частково, пославшись на обставини, викладені у поданому до суду відзиві на позов.

Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що сторони з 25 квітня 2015 року перебувають у шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

На теперішній час сторони сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, не мають спільних інтересів і не піклуються один про одного.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

За визначенням поняття шлюбу, наведеним у частині першій статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 24 СК України закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як слідує з положень статті 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до вимог статті 112 СК України, якою визначено підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що подальше спiльне життя подpужжя i збеpеження шлюбу супеpечило б iнтеpесам позивача, що мають для неї iстотне значення, а тому шлюб мiж стоpонами необхiдно pозipвати. При цьому суд враховує, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу відповідачем визнаються.

Судом також встановлено, що на теперішній час відповідач належної матеріальної допомоги позивачу на утримання сина ОСОБА_5, який проживає разом з нею, в добровільному порядку не надає, а тому суд вважає необхідним, з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання. При цьому суд враховує, що між сторонами не досягнуто домовленості про участь відповідача в утриманні дитини.

Згідно статті 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог частини першої статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, відповідно до частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як зазначено у частині третій статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1550 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень, а для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень.

Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2).

Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4)

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обовязку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обовязком батьків, тобто матері та батька.

Враховуючи встановлені по справі обставини, з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, суд вважає необхідним та доцільним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1000 гривень щомісячно, що є близько до встановленого прожиткового мінімуму, визнаючи вказаний розмір аліментів справедливим та розумним.

При цьому суд враховує, що відповідач на теперішній час офіційно не працевлаштований, про що свідчать відомості з його трудової книжки, та відсутні будь-які відомості щодо наявності та розміру його грошових доходів. Наявність інших обставин, які можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів (незадовільний стан здоровя відповідача, наявність у нього інших, крім сина ОСОБА_5, утриманців, тощо), судом не встановлена.

Керуючись ст.ст.24,110,112,180,181,182,184,191 Сiмейного кодексу України, ст.ст.258,259,264,265,273,352,354,430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Шлюб мiж ОСОБА_2 і ОСОБА_3, зареєстрований 25 квітня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 69, розірвати.

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю - ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи з 25 січня 2018 року і до повноліття дитини.

Рiшення в частинi стягнення алiментiв у межах суми платежу за один місяць пiдлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1409 (одну тисячу чотириста девять) гривень 60 копійок судових витрат по справі, що складаються з судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_3, місце проживання: 35705, АДРЕСА_1, місце реєстрації: Рівненська область, Здолбунівський район, село Уїздці, вулиця Кривуха,8, РНОКПП НОМЕР_2.

Суддя: Ю.П.Куцоконь