Провадження № 2/522/391/18
РІШЕННЯ

25 квітня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря Шевчик В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До суду 22.11.2017 року надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за яким просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 07.11.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В обґрунтування зазначив, що 10.04.2017 року він звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення коштів у сумі 809 100 грн. з ОСОБА_2. Одночасно з позовною заявою ним було подано заяву про забезпечення позову, за результатами розгляду якої ухвалу суду від 12.04.2017 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26.10.2017 року за результатами розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_2 ухвала суду 1ї інстанції від 12.04.2017 року про накладення арешту була скасована та питання в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Одразу ж після скасування арешту на квартиру, 07.11.2017 року відповідач переоформив право власності на квартиру на ОСОБА_4, яка є його матірю, шляхом укладання договору дарування. Вважає, що спірний договір є фіктивним та не був направлений на настання реальних правових наслідків, обумовлених правочином, відповідач лише прагнув досягнути фіктивного переходу права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Ухвалою суду від 11.12.2017 року провадження у справі було відкрито. Ухвалою суду від 21.12.2017 року справу було призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження за правилами ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року.

До суду 10.01.2018 року та 05.02.2018 року надійшли письмові відзиви від представника ОСОБА_2 та представника ОСОБА_5, згідно яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог, вважають необґрунтованими та безпідставними. Вважають, що позивач не надав суду належних доказів, з яких вбачаються ознаки фіктивності правочину, який він просить визнати недійсним. Позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували б, що сторони не виконали правочин чи не бажали виконати правочин. Позовні вимоги ґрунтуються лише на домислах позивача з приводу того, що ОСОБА_2 намагався приховати майно від звернення стягнення. Проте, відповідач дійсно давно бажав подарувати квартиру матері ОСОБА_5, оскільки в нього є намір придбати собі інше житло в новобудові. Оскільки ОСОБА_3 завжди дуже подобалася квартира АДРЕСА_2, і вона завжди хотіла там проживати, вони домовилися, що ОСОБА_2 подарує матері цю квартиру, а вона натомість допоможе йому придбати нову квартиру у будинку, що зараз будується. Відтак, Дарувальник ОСОБА_2 передав безоплатно квартиру у власність обдаровуваній ОСОБА_3, передав документи та ключі, виписався з неї та виїхав з неї. Теперішня власниця квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_3, вїхала у свою нову квартиру, проживає в ній, отримує рахунки по сплаті комунальних платежів на своє імя та сплачує їх від свого імені, що свідчить про те, що вона утримує своє майно. Вказане свідчить, що дарувальник передав, а обдаровувана прийняла у власність дарунок. На момент укладення правочину - договору дарування від 07.11.2017 року - були дотримані всі вимоги законодавства з приводу дійсності правочину. ОСОБА_2, як законний власник свого майна, на свій розсуд і відповідно до власного волевиявлення, розуміючи наслідки своїх дій та бажаючи настання відповідних правових наслідків, подарував своїй матері належну йому квартиру АДРЕСА_4, що було оформлено нотаріально посвідченим договором дарування. А ОСОБА_3 маючи повний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності, розуміючи значення своїх дій та бажаючи настання відповідних правових наслідків, прийняла у дар (у свою приватну власність) квартиру АДРЕСА_5. Вважають, що позивач не довів умислу про те, що ОСОБА_2 не мав наміру приховати своє майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Відповідач у своєму відзиві від 10.01.2018 року посилався на те, що позов ОСОБА_1 про стягнення коштів є штучним, оскільки ґрунтується на розписці, яка є недійсною (зазначене зараз досліджується Приморським районним судом м. Одеси в межах справи №522/6855/17), та до теперішнього часу відсутнє рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 та не існує підстав вважати, що він ОСОБА_2 намагатиметься ухилитись від виконання рішення суду. На моменту укладення договору дарування від 07.11.2017 року, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, не існувало жодних підстав для неможливості чи незаконності укладення такого договору. За вказаних обставин просили відмовити у позові.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 (по ордеру серії ОД №244594 від 21.12.2017 року) та позивач позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_7 ( по довіреності від 09.01.2018 року) у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити з урахуванням підстав та обставин, вказаними ними у письмовому відзиві на позов.

Відповідач та його представник у судове засідання не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, жодних клопотань до суду не заявляли.

Суд, з урахуванням вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача ОСОБА_2, сповіщеного належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 07.11.2017 року за договором дарування ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_3.

Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_8 та зареєстрований у реєстрі за №705.

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.11.2017 року.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на фіктивність вказаного договору дарування та як підставу позову зазначив ст.203, 215, 234, 717 К України.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідні правові висновки відображені в постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 р. по справі №6-197цс14, від 19.10.2016 року у справі N 6-1873цс16.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Положенням ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вбачає, що дійсно на розгляді в Приморському районному судді м. Одесі перебуває спір за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою (справа №522/6855/17).

У рамках даної справи ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.04.2017 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_6. Згідно пояснень сторін, у подальшому вказана ухвала суду про забезпечення позову була скасована ухвалою апеляційного суду від 26.10.2017 року з направленням питання про забезпечення позову на новий розгляд.

Отже, на час укладення спірного договору дарування жодного обтяження на відчуження квартири не існувало.

Судом встановлено, що відповідач виписався зі спірної квартири, про що свідчить відповідна відмітка у його паспорті від 18.01.2018 року. Усі квитанції з приводу сплати комунальних платежів адресовані ОСОБА_5, остання згідно пояснення представника відповідача та письмових відзивів переїхала у подаровану квартиру та мешкає у ній.

Твердження позивача з приводу того, що відповідач подарував вказану квартиру з метою ухилення від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення коштів, не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи, а також не свідчать про недійсність спірного договору, не свідчать про відсутність волі сторін договору на укладення договору дарування.

Суд вважає, що спірний договір дарування було укладено з дотримання вимог чинного законодавства щодо його оформлення, нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

При цьому, суд враховує, що позивач не є стороною спірного договору.

У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням викладеного, суд вбачає, що підстави позову ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження за розглядом справи, суд не вбачає ознак фіктивності спірного правочину, з урахуванням викладеного приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а тому відмовляє у їх задоволенні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 55, 124 Конституції України, ст.. 11, 15, 16, ч.2 ст.203, 215, 234, 316, 319, 717 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 3- 13, 19, 23, 42, 43,48, 49, 72, 76-81, 89 , 95, 102, 107,108, 110, 174,175, 209, ст. 223, 229, 241, ч.2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 354 , п.9 Перехідних положень ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( іпн НОМЕР_1, мешкає м.Одеса провул. Маяковського, буд.5) до ОСОБА_2 (іпн остання відмова адреса реєстрації АДРЕСА_7) , ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_2 яка мешкає за адресою м.Одеса пров. Спартаківський, буд. 31) про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Приморського районного суду м.Одеси протягом 30 днів (ст.ст.354,355,ЦПК України). Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 05.05.2018 року.

Суддя: Домусчі Л.В.