Провадження № 22-ц/772/839/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 рокуСправа № 127/13253/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: Медвецького С.К., Голоти Л.О.,

за участю секретаря Агеєвої Г.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Луценко Л.В. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, -

в с т а н о в и в :

В червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

14 грудня 2016 року ОСОБА_3 подала заяву про збільшення позовних вимог, якою просила визнати за нею право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,025 га по вулиці Привокзальній, 24 у м. Вінниці, належної ОСОБА_4 і визнати за нею право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,0069 га по вул. Привокзальній, 24/вул. Верхарній, 24/2, належної ОСОБА_4, стягнувши з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі ? частки вартості цієї земельної ділянки площею 0,0069 га в сумі 32 672,00 грн..

03 липня 2017 року ОСОБА_3 подала заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила стягнути на її користь з відповідача грошову компенсацію в розмірі ? вартості земельної ділянки площею 0,0069 га в розмірі 32 672,00 грн..

Позов мотивовано тим, що з 26 грудня 1992 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірвано рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 червня 2012 року. Позивачем зазначено, що в період шлюбу ними придбана земельна ділянка площею 0,0069 га, що розташована за адресою: вул. Привокзальна, 24/Верхарна, 24/2 у м. Вінниці, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий №:03:003:0114, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯП №272931, виданого Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці 29 жовтня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстровим №173 від 16 липня 2010 року, ВМХ №809315, ВМХ № 809319, ВМХ № 809322. Оскільки земельна ділянка придбана ними під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, тому позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості ? частки у розмірі 32 672,00 грн..

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2017 року задоволено клопотання представника позивача про залишення без розгляду частині позовних вимог і позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності на земельні ділянки, залишено без розгляду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт належності спірного майна, а саме земельної ділянки площею 0,0069 га, до спільної сумісної власності подружжя, а тому таке майно не підлягає поділу між подружжям шляхом присудження одному із них грошової компенсації замість належної частки у праві спільної сумісної власності на майно, передбаченої частинами 4, 5 статті 71 СК України.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, мотивовану тим, що земельна ділянка, за яку вона просила стягнути з відповідача компенсацію, знаходиться під будинком, розподіл якого в 2013 році своїм рішенням здійснив Вінницьким міський суд Вінницької області, при цьому судом не було звернуто уваги на те, що між нею та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона на потреби сімї отримала кредит в розмірі 48 000 доларів США, який погашався як у шлюбі, так і на момент розірвання шлюбу, а тому просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

У визначений судом термін відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, вказавши на її безпідставність, при цьому зазначила про наявність підстав для зміни судового рішення.

ОСОБА_3 в судове засідання повторно не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (пункт 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України).

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому суд апеляційної інстанції на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і сторонами не оспорено, що з 26 грудня 1992 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірвано рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 червня 2012 року (том 1 а.с. 7).

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, було придбано земельну ділянку площею 0,0069 га, що розташована за адресою: вулиця Привокзальна, 24/ вулиця Верхарна, 2 у місті Вінниці, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий №:03:003:0114, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстровим №173 від 16 липня 2010 року, ВМХ №809315, ВМХ №809319, ВМХ № 809322, про що Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці 29 жовтня 2010 року на імя ОСОБА_4 виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯП №272931 (том 2 а. с. 51).

Вказана обставина підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, укладеним 16 липня 2010 року між Вінницькою міською радою (продавцем) та ОСОБА_4 (покупцем), за умовами якого продавець продав, а ОСОБА_4 купив земельну ділянку загальною площею 69 кв. м., кадастровий номер :03:003:0114; місце розташування земельної ділянки: місто Вінниця, вулиця Привокзальна, 24/ вулиця Верхарна, 2; цільове призначення земельної ділянки землі житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд).

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_3 заявлено вимогу стягнення з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості належної їй частки в майні, а саме в розмірі ? вартості земельної ділянки площею 0,0069 га в розмірі 32 672,00 грн., обґрунтовану тим, що спірна земельна ділянка є обєктом спільного майна подружжя.

З матеріалів справи видно, що 29 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір №0101/0508/02-127, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 48 000 доларів США на строк з 29 травня 2008 року до 20 травня 2018 року на визначених договором умовах, у готівковій формі через касу банку; кредитні кошти призначені на споживчі цілі.

Згідно довідки ПАТ «Дельта банк» №05-3377919 від 09 листопада 2017 року право вимоги за кредитним договором №0101/0508/02-127 від 29 травня 2008 року з 25 травня 2012 року перейшло до ПАТ «Дельта банк» і станом на 09 листопада 2017 року загальна заборгованість за цим договором становить 1 662,39 доларів США та 25 480,07 грн..

Також, судом встановлено, що у провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа №206/2882/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин та визнання права особистої приватної власності і за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про визнання права власності.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року, яке набрало законної сили 02 липня 2013 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності задоволено повністю.

Визнано будинок, розташований по вул. Привокзальній, 24 в місті Вінниці спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_3 відповідно до першого варіанту висновку №1301 судової будівельно-технічної експертизи, складеної 30 січня 2013 року Подільським центром судових експертиз, право власності на ? частину будинку літ. «А (Ц)» (перша сторона), розташованого по вул. Привокзальній, буд. 24 у в м. Вінниці, загальною площею 46 кв. м., до складу якого входять: кімната 2-8 площею 33,6 кв. м., кладова 2-9 площею 7,7 кв. м., санвузол 2-10 площею 1,6 кв. м., ? прихожої 2-11 площею 3, 1 кв. м. з підвалом літ. «П/А (П/Ц), а саме: підвал 2-3 площею 43,9 кв. м.

Визнано за ОСОБА_4 відповідно до першого варіанту висновку №1301 судової будівельно-технічної експертизи, складеної 30 січня 2013 року Подільським центром судових експертиз, право власності на ? частину будинку літ. «А(Ц)» (друга сторона), розташованого по вул. Привокзальній, буд. 24 у м. Вінниці загальною площею 51,6 кв. м., до складу якого входять: коридор 2-4 площею 7,6 кв. м., вітальня 2-5 площею 29,6 кв. м., кухня 2-6 площею 7,5 кв. м., санвузол 2-7 площею 3,8 кв. м., ? прихожої 2-11 площею 29,6 кв. м. з підвалом літ. «П/А (П/Ц) загальною площею 57,4 кв. м., до складу якої входить сходова клітина 2-1 площею 9,7 кв. м., підвал площею 47,7 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за відхилення від ідеальної частки 39 805,00 грн..

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин та визнання права особистої приватної власності задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на меблеву стінку виробництва Білорусії (дубовий шпон), 2001 року виготовлення, прихожу виробництва Білорусії (дубовий шпон), 2001 року виготовлення, сервант виробництва Білорусії (дубовий шпон), 2001 року виготовлення, телевізор марки Panasonik, 2001 року виготовлення, відеомагнітофон марки Panasonik, 2001 року виготовлення, диван та крісло, 2002 року виготовлення, диван, 2002 року виготовлення, пральну машину «Алтай», 1992 року виготовлення, пральну машину «Elektrolux», 2002 року виготовлення, бойлер «Elenberg», 2002 року виготовлення, меблі для кухні, 2002 року виготовлення, газову плиту «Електа», 2002 року виготовлення, кухонний стіл і 4 стільці, 2002 року виготовлення, монітор марки «Samsung», 2008 року виготовлення, три шкіряні куртки, дві шуби з хутра, дублянку.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у відшкодування вартості спільно нажитого майна 7 852,50 грн.

В іншій частині позову у задоволенні відмовлено.

В задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про визнання права власності, відмовлено (том 1 а. с. 8-12 і том 2 а. с. 26-30).

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав, що спірна земельна ділянка не належить до спільного сумісного майна подружжя, оскільки судом першої інстанції не враховано наданий ОСОБА_3 кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 48 000 доларів США в 2008 році, тобто в період перебування у шлюбі з ОСОБА_4, при цьому відповідачем в силу положень ст. 60 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи в суді першої інстанції) не надано належних доказів, які б свідчили про те, що спірна земельна ділянка придбана за його особисті кошти, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка набута у період перебування сторін у шлюбі, відповідачем не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, відтак спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя і може бути поділена між подружжям.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що питання щодо неподільності земельної ділянки площею 0,0069 кв. м в даному випадку не вирішувалось, а тому вимога ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації у розмірі ? частки вартості земельної ділянки, задоволенню не підлягає, адже в силу ч. 2 ст. 364 Цивільного Кодексу України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки; компенсація співвласникові може бути надана лише за його згоди, при цьому проведеною у справі судовою комплексною земельно-технічною та оціночно-земельною експертизою визначено лише вартість спірної земельної ділянки, питання щодо можливості її поділу на розгляд експертам не ставилось, відтак факт неподільності майна документально не підтверджений

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що стороною відповідача було заявлено про застосовування наслідків спливу строку загальної позовної давності три роки, обґрунтовуючи заяву тим, що про порушення своїх прав позивач дізналась в квітні 2012 року, а з даним позовом до суду звернулась в червні 2015 року, що в силу ч.4 ст.267 ЦПК України є самостійною підставою для відмови у позові, при цьому суд першої інстанції не вирішив питання про застосування загального строку позовної давності до виниклих правовідносин, посилаючи на недоведеність позовних вимог.

Апеляційний суд вважає, що позивачем не пропущено строку позовної давності, оскільки в силу ч. 2 ст. 72 Сімейного Кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, при цьому з матеріалів справи видно, шлюб між сторонами розірвано рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 червня 2012 року, яке набуло законної сили 18 червня 2012 року, тоді як з позовом ОСОБА_3 звернулась 05 червня 2015 року.

Відповідно до см. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Пунктом 23 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 71 Сімейного Кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Статтею 183 Цивільного Кодексу України визначено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно зі ст. 370 Цивільного Кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Вимогами ч. 2 ст. 364 Цивільного Кодексу України передбачено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки позивачем не доведено того, що спірна земельна ділянка поділена між подружжям та визначені частки кожного із них, і що виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, а тому позивач в силу положень ст. 364 Цивільного Кодексу України, не набула права на стягнення компенсації вартості її частки з другого з подружжя.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, яке не ґрунтується на вимогах закону підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, а також відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно залишити за ОСОБА_3.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовити.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_7: /підпис/ ОСОБА_2

Судді: /підпис/ ОСОБА_8

/підпис/ ОСОБА_9

Згідно з оригіналом:

ОСОБА_7 ОСОБА_2