Постанова

Іменем України

2 травня 2018 року

м. Київ

справа № 127/15427/17-ц

провадження № 61-13666 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - публічне акціонерне товариства «Державний ощадний банк України»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського районного суду Вінницької області у складі судді Бессараб Н. М. від 9 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Сала Т. Б., від 19 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») про визнання незаконним його звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 3 квітня 2017 року його було звільнено з посади інкасатора сектору інкасації коштів та перевезення валютних цінностей № 4 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ПАТ «Державний ощадний банк України» у зв'язку із втратою довір'я за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Підставою для втрати до нього довір'я з боку роботодавця було виявлення нестачі протягом грудня місяця 2016 року грошових коштів у банкоматах м. Вінниці, які ним обслуговувались. Вважав своє звільнення незаконним, так як жодних необережних або винних дій щодо заволодіння чи розтрати коштів ним не вчинялись, а вищевказані твердження відповідача нічим не підтверджені. Крім того, зазначав, що визначений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду ним був пропущений із поважних причин та підлягає поновленню, оскільки несвоєчасне отримання копії повного тексту наказу про звільнення унеможливило визначення необхідності подання позову та його мотивування.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив суд: поновити строк звернення до суду; поновити його на посаді інкасатора сектору інкасації коштів та перевезення валютних цінностей № 4 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ПАТ «Державний ощадний банк України» та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У серпні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за невідпрацьовані дні використаної відпустки.

Зустрічний позов мотивований тим, що сторони перебували у трудових відносинах з 14 червня 2016 року по 3 квітня 2017 року. Наказом від 1 березня 2017 року № 101-в ОСОБА_4 було надано щорічну відпустку тривалістю 25 календарних днів з 6 березня 2017 року по 31 березня 2017 року включно за період роботи з 14 червня 2016 року по 13 червня 2017 року та виплачено грошову компенсацію за цей період роботи. Згідно з розрахункового листа за квітень 2017 року ОСОБА_4 було здійснено переплату у розмірі 470 грн 59 коп. На неодноразові звернення банку щодо повернення надмірно сплачених коштів ОСОБА_4 не реагував, кошти не повернув.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за невідпрацьовані дні використаної відпустки у розмірі 470 грн 59 коп.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року прийнято зустрічний позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до спільного розгляду із позовною заявою ОСОБА_4

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 9 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення. Зустрічний позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість у розмірі 470 грн 59 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Залишаючи позов ОСОБА_4 без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не додержано порядку забезпечення збереження довірених йому цінностей, що свідчить про його винні дії та дають підстави роботодавцю не довіряти такому працівнику, а тому відмовив у задоволенні позову через його безпідставність.

Задовольняючи зустрічний позов ПАТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 був звільнений до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості з виплатою грошової компенсації, а тому з нього підлягає стягненню переплата за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 9 листопада 2017 року в частині зустрічного позову ПАТ «Державний ощадний банк України» визнано неподаною та повернуто заявнику, оскільки ним не виконано ухвалу суду від 30 листопада 2017 року про залишення апеляційної скарги без руху.

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 9 листопада 2017 року в частині позову ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 9 листопада 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших правових підстав. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав, апеляційний суд виходив із того, що банком не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ОСОБА_4 було вчинено винні дії, що є обов'язковою умовою для застосування пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, які призвели до нестачі грошових коштів, а тому його звільнення було здійснено незаконно. Разом з тим ОСОБА_4 ознайомився з наказом про звільнення та отримав трудову книжку 3 квітня 2017 року, а з позовом про поновлення на роботі звернувся до суду лише 19 липня 2017 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України, і поважних підстав для поновлення цього строку немає.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували його доводів про те, що посилання відповідача про вчинення ним винних дій нічим не підтвердженні та є необґрунтованими, оскільки таких дій щодо заволодіння чи розтрати грошових коштів, а також інших винних чи необережних дій, які б давали підставу для втрати до нього з боку роботодавця довір'я, ним не вчинялось.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірвано у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що наказом від 3 квітня 2017 року № 285-к ОСОБА_4 було звільнено з посади інкасатора сектору інкасації коштів та перевезення валютних цінностей № 4 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ПАТ «Державний ощадний банк України» у зв'язку із втратою довір'я за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

19 липня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання незаконним його звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав, апеляційний суд правильно виходив із того, що позивача було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки доказів того, що ним було умисно вчинено винні або необережні дії, які б давали підстави для втрати до нього довір'я з боку роботодавця, банком не надано.

Проте ОСОБА_4, ознайомившись 3 квітня 2017 року з наказом про звільнення та отримавши цього ж дня трудову книжку, звернувся до суду з позовом про визнання його звільнення незаконним лише 19 липня 2017 року, тобто з пропуском без поважних причин місячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, на звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Посилання касаційної скарги про те, що судами не враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16, щодо застосування пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України безпідставні, так як апеляційний суд встановив незаконність звільнення ОСОБА_4, проте відмовив у задоволенні позову у зв'язку з пропуском без поважних причин строку звернення до суду.

Доводи касаційної скарги взагалі не містять обґрунтування незгоди з відмовою в позові у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, а підстав, передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України, для виходу за межі доводів касаційної скарги Верховний Суду не вбачає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Вінницької області від 19 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк