Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 221/1660/16-ц

провадження № 61-6438св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»,

третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Волноваського районного суду Донецької області, у складі судді Аксьоненка В. І., від 17 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Ткаченко Т. Б., Мальцевої Є. Є., Лісового О. О., від 17 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк», банк), третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (далі - ТОВ «ФК «Позика») про визнання кредитного договору недійсним, стягнення страхового внеску.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що 20 серпня 2013 року між ним та ПАТ «Креді АгрікольБанк» укладений кредитний договір № 1/732194 на суму 31 200,00 грн строком на три роки. Звернутися за фінансовою допомогою його змусили тяжкі життєві обставини, а саме, хвороба матері та тещі. На момент отримання кредиту він працював. Однак, у жовтні 2013 року померла теща, у грудні 2013 року померла мати та він втратив роботу у зв'язку зі скороченням штату. Протягом 9 місяців позивач, не зважаючи на тяжке становище сплачував кредитну заборгованість, однак через проведення АТО банк залишив місто Донецьк, а він не мав можливості належно виконувати свої зобов'язання по поверненню кредиту. Вважає, що умови договору є несправедливими, суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», принципу добросовісності. Розмір відповідальності, встановлений для позичальника, є непропорційним, а в самому договорі відсутні умови про аналогічну і пропорційну відповідальність банку перед позичальником, при укладенні договору позивач не мав можливості реально оцінити процентну ставку, так як знаходився під впливом тяжких обставин.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати п.п. 1.3.2 договору та сам договір недійсними, застосувати наслідки його недійсності, стягнути з ПАТ «Креді Агріколь Банк» 1 200,00 страхового внеску.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 17 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права позивача при укладенні та виконанні вищезазначеного кредитного договору порушені не були, оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства України, жодних порушень законодавства при укладенні та виконанні договору відповідачем не допущено, судом не встановлено істотного дисбалансу прав і обов'язків сторін спірного договору. Твердження позивача про те, що з ним було укладено договір на вкрай невигідних умовах, є такими, що не відповідають дійсності. До того ж ОСОБА_3 частково погасив кредитну заборгованість, а хвороба та смерть матері сама по собі не може бути підставою у даному випадку для визнання договору недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав, що укладаючи договір, позивач з'ясував на яких умовах він укладається, тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначив для себе правила їх отримання та повернення, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватись на вимогу однієї зі сторін. Укладаючи кредитний договір, сторони дійшли згоди з усіх істотних умов, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів позивач визначив для себе правила подальшої поведінки. Перед укладанням кредитних договорів позивач ОСОБА_3 отримав всю необхідну інформацію. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту та вартість послуги з оформлення договору, строк, на який кредит може бути виданий, тип відсоткової ставки, процедура виконання договору, була надана позичальнику.

06 вересня 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 17 серпня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник зазначив, що судами попередніх інстанцій при вирішенні даного спору було проігноровано положення статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 525 ЦК України, Закону України «Про внесення змін у деякі законодавчі акти України, щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Пункт 2.2.5 договору банківського рахунку містить умови про можливість зміни процентної ставки в односторонньому порядку. Суди не застосували статті 230, 233 ЦК України. Укладений між позивачем та відповідачем кредитний договір суперечить чинному законодавству та істотно порушує права позичальника, оскільки його умови є несправедливими. Основним пунктом, в якому вбачається обман банку, є пункт 1.3.1 кредитного договору, яким визначена процентна ставка у розмірі 13 % річних. Далі іде пункт 1.3.2 щодо комісії банку, яка сплачується за обслуговування кредитної заборгованості, однак, що входить до поняття обслуговування банк не зазначив, а відтак, такі умови суперечать положенням частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки реальна процентна ставка не була вказана. Кредитний договір встановив істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника.

20 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Креді Агріколь Банк», третя особа: ТОВ «ФК «Позика» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення страхового внеску призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 20 серпня 2013 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_3 укладений комплексний договір № 1/1732194 (далі - договір), у відповідності до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит на споживчі потреби в сумі 31 200,00 грн, строком на 36 місяців до 19 серпня 2016 року (включно). Позичальник зобов'язався сплачувати платежі по поверненню кредиту, сплаті процентів і комісії щомісячно до 20 числа кожного місяця, згідно з графіком погашення кредиту (додаток № 1 до Договору) (а.с.6-9).

Згідно з пунктом 1.3 договору за користування кредитом позичальник сплачує:

1.3.1 процентну винагороду (далі - проценти): щомісячно, в розмірі 13 % річних за користування кредитом, починаючи з дня надання кредиту (дня списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника) до моменту повного погашення заборгованості за договором.

1.3.2 комісійну винагороду (далі - комісія): за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,80 % від суми кредиту в місяць від суми кредиту.

Всі умови щодо надання кредиту, обслуговування та погашення заборгованості за кредитом згідно договору визначені в правилах та умовах надання, обслуговування та погашення кредиту (додаток № 2 до договору, що є невід'ємною частиною договору (пункт 1.4 договору).

Згідно з пунктом 2.3 договору його підписанням позичальник підтвердив, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168, та/або іншими нормативними актами, що регулюють це питання.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що шляхом підписання договору позичальник підтверджує, що він в день укладання договору: особисто отримав свій примірник договору; умови договору йому зрозумілі; з правилами страхування та програмою страхування, що розміщені на офіційному сайті банку ознайомлений, приймає та погоджується з ними; з тарифами банку і страхової компанії ознайомлений і згідний; надає свою згоду на передачу банком інформації, що становить банківську таємницю, страховику. Таким чином, доводи позивача про недостатність інформації, необхідної для укладення кредитного договору, визнані судами неогрунтованими.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував умови кредитного договору.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання кредитного договору недійсним та дійшли обґрунтованого висновку про те, що укладений між сторонами договір не є несправедливим, не суперечить принципу добросовісності, не створює істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивача як споживача кредитних послуг.

Відповідно до статті 230 ЦК України під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Позивач не довів обману зі сторони відповідача під час укладення кредитного договору від 20 серпня 2013 року № 1/1732194. Графіком погашення заборгованості за кредитним договором передбачені щомісячні платежі на протязі трьох років, які ОСОБА_3 мав сплачувати на користь банку в рахунок повернення кредиту, сплати відсотків і комісії. Розмір щомісячного платежу визначений у сталій сумі 1 612 грн, який на протязі строку дії договору не змінювався.

Складні особисті обставини ОСОБА_3 (смерть родичів, втрата роботи) не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. При цьому укладення договору на вкрай невигідних умовах позивачем не доведено.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми процесуального права, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з підстав, заявлених позивачем.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк