Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.04.2018 Справа №607/10582/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливка Л. М.,

за участі секретаря судового засідання - Зарічної О. П.,

представника позивача-відповідача - адвоката ОСОБА_1, представника відповідача-позивача за довіреністю - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири , зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 пред'явив до суду позов до відповідача ОСОБА_4, в якому просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 який укладений 20 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. за №103. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у період з 07 лютого 1992 року по 10 вересня 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року. Незважаючи на те, що 10 вересня 2008 року вони розірвали шлюб, продовжували перебувати у фактичних шлюбних стосунках до дня її смерті. Проживати разом у АДРЕСА_1, вели спільне господарство, разом вирішували побутові та фінансові питання. Він (ОСОБА_3.) ніс усі витрати по утриманню спільної квартири, прибирав, готував їжу, проводив поточний ремонт, займався лікуванням ОСОБА_5 в Тернопільській міській комунальній лікарні № 2, впорядковував та здійснював утримання їх спільного будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 Збаразького району, Тернопільської області, зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_5. Однак, після її смерті дізнався, що 20 лютого 2017 року ОСОБА_5 продала їхню квартиру АДРЕСА_3 своєму сину - ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. за №103. Вважає, що договір купівлі-продажу спірної квартири є недійсним, укладений з порушенням його законних прав як співвласника, оскільки під час перебування у фактичних шлюбних стосунках ОСОБА_5 купила ? частину спірної квартири, інша половина належала їй на підставі свідоцтва про право власності. З цих підстав, переконаний, що на ? частину квартири, яка придбана під час перебування у фактичних шлюбних стосунках поширюється режим спільної сумісної власності. А тому, договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, оскільки він (ОСОБА_3.) не надавав своєї згоди на його укладення та не знав про існування такого договору. Лише після відкриття спадщини після померлої ОСОБА_5 дізнався про укладення спірного договору, отримавши від відповідача вимогу звільнити квартиру.

ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_3, згідно якого заперечує позовні вимоги ОСОБА_3, вважаючи їх безпідставними та просить усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 зі вказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що до 19 серпня 2016 року власниками квартири АДРЕСА_1 була його матір - ОСОБА_5, якій належала ? частка квартири, та ОСОБА_3, якому належала ? частки квартири. 19 серпня 2016 року ОСОБА_3 продав належну йому ? частку вказаної квартири ОСОБА_5. На момент укладання вказаного договору купівлі-продажу, його мати (ОСОБА_5.) не перебувала у шлюбі та не перебувала у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_3, а тому, придбана нею ? частка квартири є її особистою власністю і не може бути спільним майном подружжя. 20 лютого 2017 року він (ОСОБА_4) купив у матері квартиру АДРЕСА_1 та став єдиним власником спірної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_7 року його матір ОСОБА_5 померла. При цьому, вказує, що з 20 жовтня 2016 року ОСОБА_3 знятий з реєстрації місця проживання із квартири АДРЕСА_1, однак, по даний час продовжує у ній проживати, чим порушує його (ОСОБА_4) право вільно користуватися своєю власністю. За вказаних обставин просить усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_3 шляхом виселення ОСОБА_3 із вказаної квартири.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка - позивач ОСОБА_3 вказав,що незважаючи на розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_5 у них були дружні сімейні відносини , коли ОСОБА_5 приїзджала з лікування з Іраїлю він доглядав за нею, вони разом проживали АДРЕСА_4 . За таких обставин вважає, що спірна квартира продана нею всупереч вимогам закону, через те, що вона була його та ОСОБА_5 спільною сумісною власністю подружжя.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 вказала, що проживає за адресою АДРЕСА_5 та є сусідкою ОСОБА_3, бачила, як ОСОБА_5 проживала у квартирі разом із ОСОБА_3 протягом усього їхнього життя, з 1992 року по день смерті, останні три роки ОСОБА_5 важко хворіла та проживала за кордоном, оскільки проходила там лікування, приїжджала в м. Тернопіль лише влітку. ОСОБА_3 надавав їй догляд та займався її лікуванням.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що спілкувалась із ОСОБА_5 до останніх її днів, відвідувала її в лікарні, бачила там ОСОБА_3, який доглядав за хворою ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні вказала, що між ОСОБА_3, та ОСОБА_5 були теплі приязні стосунки з часу одруження і до останніх днів, вони піклувались один про одного та разом проводили час.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судовому засіданні вказали, що є сусідами ОСОБА_3 в с. Чернихівці, Збаразького району, Тернопільської області, де проживають разом на АДРЕСА_7 у будинку, який межує із помешканням, що належить ОСОБА_5. Бачили власницю житла та її чоловіка ОСОБА_3, які приїжджали літом у будинок, займались його благоустроєм та працювали на городі. Їм відомо, що ОСОБА_5 останні роки хворіла та лікувалась за кордоном, однак, влітку вона часто приїжджала в село разом із ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що була подругою ОСОБА_5, спілкувалась з нею до останніх днів життя, відвідувала її вдома у квартирі АДРЕСА_1 та в лікарні, бачила, що ОСОБА_5 проживала до останніх днів життя із ОСОБА_3, якого вважала своїм чоловіком. Отримувала від чоловіка догляд та піклування, була з ним у хороших стосунках. Останні роки життя перебувала у Ізраїлі, де проходила лікування, однак, коли приїжджала в Україну проживала із ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 або в с. Чернихівці, Збаразького району, Тернопільської області.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні вказала, що померла ОСОБА_5 проживала разом із ОСОБА_3, однак, між ними не було подружніх відносин .

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, встановив наступні обставини.

Згідно договору купівлі-продажу ? частини квартири укладеного 19 серпня 2016 року між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_5 (покупцем), ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_13 купила ? частину двокімнатної квартири АДРЕСА_3 Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. за зареєстрований в реєстрі за №729.

Як убачається із п. 5 вказаного договору, продаж зазначеної ? частини квартири вчинено за суму 175500 гривень. Вказану суму покупець повністю оплатив продавцеві. Підписання цього договору свідчить про отримання продавцем повного розрахунку за передану у власність нерухомість та відсутність будь-яких фінансових претензій до покупця.

Відповідно до п. 10 договору, на момент підписання цього договору покупцем подана заява про те, що вона неодружена і ? частину квартири АДРЕСА_3 купляє за власні заощадження, які не є спільною сумісною власністю, а належать їй особисто.

Згідно із п. 14 договору сторони домовилися про те, що продавець повністю звільняє квартиру та передає покупцеві ключі від неї в день посвідчення цього договору - 19 серпня 2016 року.

20 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого ОСОБА_5 (продавець) продала, а ОСОБА_4 (покупець) купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. за зареєстрований в реєстрі за №103.

Як убачається із п. 2 даного договору, документами, що підтверджують право власності на зазначену квартиру є: на ? частину квартири - свідоцтво про право власності на житло, видане Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 08 грудня 2007 року на підставі розпорядження органу приватизації житла від 08 грудня 2007 року №41159, Витяг про реєстрацію права власності №17476745 від 23 січня 2008 року, реєстраційний номер 21847992, номер запису 41423 в книзі 128; на другу ? частину квартири - договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. 19 серпня 2016 року за реєстровим №729 та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, видана державним реєстратором Кашанською М.І. 23 серпня 2016 року №66455213, номер запису про право власності 16037813, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 101.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №94711232 від 16 серпня 2017 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. та зареєстрованого в реєстрі за №103.

ОСОБА_3 з 20 жовтня 2016 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6, що стверджується відміткою про адресу зареєстрованого місця проживання зробленою виконавчим комітетом Чернихівецької сільської ради Збаразького району Тернопільської області у паспорті громадянина України серії НОМЕР_3 виданого Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області 15 червня 2000 року на ім'я ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_5 померла, про що складено актовий запис №440 Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області та 01 червня 2017 року Золочівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області повторно видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4

Згідно довідки виданої 14 вересня 2017 року поліклінікою Меухедет, перекладеної з івриту на українську мову (переклад виконано Моше Ліфшиц - нотаріусом в місті Ейлат на якому проставлено апостиль) ОСОБА_5 була членом лікарняної каси «Меухедет» в місті Ейлат з грудня 2009 року до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Як вбачається із довідки виданої 10 вересня 2017 року Економічною компанією міста Ейлат, перекладеної з івриту на українську мову (переклад виконано у бюро перекладів «асТра», правильність якого засвідчено фізичною особою-підприємцем ОСОБА_16.), ОСОБА_5 працювала в Економічній компанії міста Ейлат ЛТД, починаючи з 19 червня 2011 року до 30 червня 2016 року на посаді референта з питань асиміляції вихідців з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно ч. 1ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За приписами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із вимогами статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під час застосування ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

Посилання позивача ОСОБА_3 на спільне проживання із ОСОБА_5 після розірвання шлюбу і до смерті ОСОБА_5 не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, без наявності інших ознак сім'ї.

Позивачем не надано допустимих доказів на підтвердження придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано ? частку спірної квартири, крім того у п. 10 договору купівлі-продажу ? частини квартири від 19 серпня 2016 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зазначено, що на момент підписання цього договору покупцем (ОСОБА_5.) подана заява про те, що вона неодружена і ? частину квартири АДРЕСА_3 купляє за власні заощадження, які не є спільною сумісною власністю, а належать їй особисто.

Жоден із допитаних судом свідків беззаперечно не підтвердили факт перебування позивача-відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіли про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім'єю з веденням спільного господарства, побуту та бюджету.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 10 вересня 2008 року і до дня смерті ОСОБА_5, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч.1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійснісь встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину судом не вимагається.

Як зазначено в ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири від 19 серпня 2016 року недійсним позивач посилався на відсутність у ОСОБА_5 правових підстав для відчуження ОСОБА_4 ? частини двокімнатної квартири АДРЕСА_3 з тих підстав, що вказане майно було придбане за час їх спільного проживання однією сім'єю та належить на праві спільної сумісної власності, як чоловіку та дружині. Проте, на належність йому на праві спільної сумісної власності ? частини вказаної квартири, як придбаної під час спільного проживання із ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року належними та достовірними доказами по справі не доведені.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, суд зазначає наступне:

Вiдповiдно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Вiдповiдно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не є членом сім'ї ОСОБА_4, будь-яких договірних відносин щодо користування зазначеною квартирою між ними не існує.

Доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 має законні підстави для проживання у АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_4 на праві власності, позивач-відповідач ОСОБА_3 суду не надав.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що у ОСОБА_3 немає встановлених законом підстав користуватися квартирою АДРЕСА_3, відтак, неправомірно проживає у вказаній квартирі, здійснюючи тим самим перешкоди власнику ОСОБА_4 у здійсненні його прав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 116 Житлового Кодексу Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно із вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_3 шляхом виселення ОСОБА_3 із вказаної квартири є обґрунтованими та підставними.

Заслухавши пояснення учасників справи та проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення - задовольнити, усунувши ОСОБА_4 перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_3 шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 76, 77, 78, 80, 81 141, 258, 259, 264, 265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) до ОСОБА_3 (зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення - задовольнити.

Усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_3 шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 640 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області.

Дата складання повного тексту рішення суду - 04 травня 2018 року.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка