Справа № 569/4977/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2018 м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi ОСОБА_1, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 569/4977/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 500 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 09 червня 2017 року позичив відповідачу 500 доларів США, які остання зобовязалася повернути йому, сплачуючи по 100 доларів США щомісячно, починаючи з жовтня 2017 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач видала йому розписку. Умови договору позики відповідач не виконує і на його неодноразові нагадування про погашення боргу не реагує.

Відповідач ОСОБА_3 про розгляд справи повідомлялась належним чином. Відзив на позов не подала. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від відповідача не надійшло.

Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Судом встановлено, що 09 червня 2017 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, за яким позивач надав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 500 доларів США, які остання зобовязалася повернути з жовтня 2017 року, сплачуючи по 100 доларів США щомісячно.

Факт отримання позики підтверджується дослідженою судом письмовою розпискою про отримання коштів від 09 червня 2017 року, написаною власноручно відповідачем.

Судом також встановлено, що отримані у позику грошові кошти у сумі 500 доларів США на теперішній час відповідачем позивачу не повернуті.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Згідно розяснень, даних у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на 07 травня 2018 року, враховуючи встановлений Національним банком України курс долара США до гривні (1 долар США = 26,305522 гривень), заборгованість по наданій відповідачу позики у розмірі 500 доларів США становить 13152,76 гривень (500 х 26,305522).

Враховуючи встановлені по справі обставини, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 13152,76 гривень.

Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) та від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14).

На пiдставi ст.11, ст.509, ст.526, ст.533, ст.1046, ст.1048, ст.1049, ст.1050 ЦК України, керуючись ст.ст.258,259,263,264,265,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 13152 (тринадцять тисяч сто пятдесят дві) гривні 76 копійок гривень заборгованості за договором позики від 09 червня 2017 року, що, враховуючи встановлений Національним банком України офіційний курс долара США до гривні на 07 травня 2018 року, становить 500 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 в доход держави 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок судових витрат по справі, що складаються з судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Ю.П.Куцоконь