Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 455/987/15-ц

провадження № 61-9171св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Страшевицька сільська рада Старосамбірського району Львівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -

Старосамбірська районна державна адміністрація Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області у складі судді Ніточко Л. Й. від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я. від 25 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Страшевицька сільська рада Старосамбірського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні спільним проїздом.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Також позивач вказувала, що до належного їй будинку проходить проїзд від АДРЕСА_1 яким постійно та безперешкодно користувалися її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, вона, а також ОСОБА_4

Крім того, ОСОБА_3 вказувала, що спільний проїзд прикривався металевими воротами, однак у жовтні 2013 року відповідач самоправно та без погодження з нею закрив ворота на залізну колодку, чим обмежив її у праві проходу та унеможливив заїзд транспортного засобу до належного їй будинку.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, позивач просила усунути перешкоди у користуванні спільним проїздом шириною 3 м до належного їй будинку та земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу металевого замка (колодки) на воротах, якими такий проїзд закривається, зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкод у користуванні спільним проїздом шириною 3 м до належного їй будинку та земельної ділянки.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Страшевицька сільська рада Старосамбірського району Львівської області, Старосамбірська районна державна адміністрація Львівської області про визнання свідоцтв на забудову та про право на спадщину за заповітом незаконними і скасування проведення державної реєстрації права власності.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він є власником сусіднього із ОСОБА_3 будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 вказував, що раніше у належному позивачу будинку по АДРЕСА_1 проживали її(ОСОБА_3) батько ОСОБА_6, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_2, та мати ОСОБА_7, яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_1.

При цьому зазначав, що із свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданого на ім'я забудовника ОСОБА_6 від 28 травня 1968 року, слідує, що останнє видано на підставі рішення виконавчого комітетуСтрашевицької сільської ради депутатів трудящих від 15 червня 1966 року №11 Старосамбірського району Львівської області, однак в книзі протоколів сесії за 1966 рік відсутнє таке рішення органу місцевого самоврядування, у протоколах сесії та засідань виконавчого комітету Страшевицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області за 1964-1972 роки відсутні рішення щодо надання земельної ділянки та врегулювання питання спільного заїзду між ОСОБА_6 та ним, рішення про надання ОСОБА_6 земельної ділянки під будівництво житлового будинку приймалося лише на засіданні правління колгоспу «Дружба»,протокол №6 від 10 червня 1966 року.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив визнати свідоцтво на забудову садиби у сільських населених пунктах, виданого на ім'я забудовника ОСОБА_6 від 28 травня 1968 року тасвідоцтвопро право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 2013 року, зареєстрованеу реєстрі під №1156, видане приватним нотаріусом Старосамбірського районного нотаріального округу Львівської області Кульчицькою О.І. незаконними, зобов'язати Старосамбірську районну державну адміністрацію Львівської області скасувати проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3, за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1.

Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2015 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 08 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. ОСОБА_9 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні спільним проїздом, шириною 3 м, до належного їй будинку та земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1, та усунути перешкоди у користуванні спільним проїздом шляхом демонтажу металевого замка(колодки) на воротах, якими такий проїзд закривається. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5незаконно встановили металевий замок (колодку) на воротах спільного заїзду, чим перешкоджають користуванню позивачу спільним проїздом до належного їй будинку та земельної ділянки; правові підстави для визнання незаконним свідоцтва на забудову садиби відсутні, оскільки рішення, на підставі якого воно було видане, є чинним та ніким не оскаржене; прийняття у спадщину ОСОБА_3 будинку по АДРЕСА_1 не порушує прав та обов'язків відповідача; Старосамбірська районна державна адміністрація не є стороною у справі, у зв'язку із чим вимог до неї ОСОБА_4 ставити не вправі.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 08 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 незаконно закрили спільний заїзд шириною 3 м, що унеможливлює проїзд та прохід до належного ОСОБА_3 будинку по АДРЕСА_1; незазначення у архівному плані спірного проїзду шириною 3 м та покази з приводу цього свідків не спростовують чинність свідоцтва про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 28 травня 1968 року, виданого ОСОБА_6 на підставі рішенням виконавчого комітету Страшевицької сільської ради депутатів трудящих від 15 червня 1966 року №11, а відсутність у книзі протоколів засідань виконкому Страшевицької сільської ради за 1966 рік та в книзі протоколів сесій за 1966 рік даних про прийняття рішення № 11 виконкому Страшевицької сільської ради від 15 червня 1966 року не може бути підставою для визнання даного рішення фіктивним чи підробленим. Іншого проїзду до будинку позивача немає.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просять рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами під час розгляду та вирішення справи не враховано того, що свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР на ім'я забудовника ОСОБА_6 від 28 травня 1968 року видано на підставі рішення виконавчого комітету Страшевицької сільської ради депутатів трудящих від 15 червня 1966 року № 11 Старосамбірського району Львівської області, де нібито зазначено спільний проїзд шириною 3 м, однак у книзі протоколів засідань виконавчого комітету Страшевицької сільської ради за 1966 рік та у книзі протоколів сесій за 1966 рік відсутнє зазначене рішення, що вказує про його фіктивність, а також не взято до уваги довідкувиробничого кооперативу архітектурно-планувального бюро «Ренесанс» від 11 листопада2013 року, в якій вказано, що згідно архівних планів забудови ділянкиОСОБА_6 спільний заїзд не зазначений, як і показів свідків, які підтверджували вказані обставини.

19 вересня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу, де зазначене, щоОСОБА_4 та ОСОБА_5 перешкоджають їй користуватися спільними проїздом, який був постійно та використовувався до 2013 року; відповідачами не наведено правових підстав для визнання свідоцтв на забудову та про право на спадщину за заповітом незаконними; надані стороною відповідача довідкивиробничого кооперативу архітектурно-планувального бюро «Ренесанс» не містять ознак офіційного документа; іншого проїзду до її будинку не існує та обладнати такий інший проїзд неможливо.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Страшевицька сільська рада Старосамбірського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні спільним проїздом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Страшевицька сільська рада Старосамбірського району Львівської області, Старосамбірська районна державна адміністрація Львівської області про визнання свідоцтв на забудову та про право на спадщину за заповітом незаконними і скасування проведення державної реєстрації права власностіпризначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 02 вересня 1961 рокуОСОБА_15 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продали ОСОБА_6 будинок по АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями, що до нього прилягають і які знаходяться уАДРЕСА_1 (т.1 а.с.219).

Із архівної копії протоколу №6 засідання правління колгоспу «Дружба» від 10 червня 1966 року слідує, що ОСОБА_6 виділено площу під будівництво житлового будинку згідно з проектом села (т.1 а.с.23).

Рішенням виконавчого комітету Страшевицької сільської ради депутатів трудящих від 15 червня 1966 року №11 «Про дозвіл на перебудову свого власного будинку на своїй земельній ділянці в АДРЕСА_1гр. ОСОБА_6», вирішено дозволити перебудувати свій власний житловий будинок на своїй присадибній ділянці в АДРЕСА_1гр. ОСОБА_6 (т.1 а.с.93).

На підставі рішення виконавчого комітету Страшевицької сільської ради депутатів трудящих від 15 червня 1966 року № 11 ОСОБА_6 видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 28 травня 1968 року, де у плані забудови садиби значиться спірний проїзд, шириною 3 м (т. 1 а. с. 5).

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 21 квітня 1995 року житловий будинок з належними до нього будівлями, який розташований в АДРЕСА_2, належить колгоспному двору,головою якого є ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 38,62).

Відповідно до архівного витягу з додатку до рішення 5 сесії 22 скликання Страшевицької сільради від 21 березня 1996 року, наданого архівним відділом Старосамбірської районної державної адміністрації від 26 червня 2015 року № 01-19/230, ОСОБА_4 передано у приватну власність земельні ділянки, площею 0,46 га, з яких: 0,20 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0,26 га - для ведення особистого підсобного господарства (т.1а.с. 27-29).

Земельні ділянки сторін - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 таОСОБА_5.є суміжними (т.1 а. с. 26).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності ОСОБА_12 є одноособовим власником житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1а.с. 3-4).

На плані території земельної ділянки ОСОБА_12, який виготовлений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_13, зазначено спірний проїзд шириною 3 м (т.1 а.с. 26).

У березні 2014 року комісієюСтрашевицької сільської радиіз розгляду звернення ОСОБА_3 щодо наявності перешкод у користуванні спільним із сусідами Урбанами проїздом, за участі сільського голови, секретаря та землевпорядника вирішено, що ОСОБА_3 як спадкоємець майна ОСОБА_6 має право користуватися спільним проїздом, зазначеним у плані забудови садиби, виданого на ім'я ОСОБА_14 від 25 травня 1968 року (шириною 3 м), як установлено комісією при обмірах (т.1а.с.6).

Комісія у складі Страшевицького сільського голови - Г. Гривнак, голови земельної комісії - О. Пліщ, члена земельної комісії - І. Лозинського, інспектора з питань землі - Л. Ридзак, за наслідками вивчення технічних документів,дійшла висновку в акті-обстеження від 17 лютого 2016 року, що проїзд до житлового будинку ОСОБА_3 повинен бути відповідно до плану забудови садиби (т .1 а. с. 164).

Відповідно до частинитретьоїстатті 103 ЗК України власники та землекористувачіземельнихділянокзобов'язаніспівпрацювати при вчиненнідій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.

Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК Українизахист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Вирішуючи спір, місцевий судта суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшли висновку про правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на житловий будинок і права користування земельною ділянкою, визначили наявність єдиного проїзду до домоволодіння ОСОБА_3 шириною 3 м, який використовувався десятки років, а також неспростовані факти створення з боку ОСОБА_4 таОСОБА_5. перешкод у користуванні спірним проїздом, дійшли обґрунтованого висновку про необхідність усунення перешкод у користуванні спільним проїздом.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргуОСОБА_4,ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 серпня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк