БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/70/18
Справа № 356/1368/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.04.2018 Березанський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Капшученко І. О.,

при секретарях Харченко Ж. В., Мамей Н. І.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду

В С Т А Н О В И В:

До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.10.2013 відкрито виконавче провадження про примусове стягнення з ОСОБА_2 на його, позивача, користь, заборгованості за договором позики в сумі 294 480 грн., заборгованість по відсотках в сумі 412 272 грн., 3% річних в сумі 11 061,15 грн., всього 717 813,15 грн., а також 2 202,24 грн. судового збору. Проте відповідач борг не сплатила. Відтак, посилаючись на ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача на свою користь 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 88 854 грн., а також інфляційні витрати за період з 24.10.2013 по 08.12.2018 в розмірі 909 881,66 грн.

За змістом п. 11 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу.

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 15.01.2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 14.02.2018.

14.02.2018 підготовче судове засідання було відкладене до 05.03.2018 на підставі п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України.

05.03.2018 підготовче судове засідання зняте з розгляду у звязку з перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 12.03.2018 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 20.03.2018.

Судове засідання 20.03.2018 відкладене на 12.04.2018 на підставі п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України у звязку з першою неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача з поважних причин.

В судовому засіданні 18.04.2018 розгляд справи відкладено у звязку з неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача з поважних причин.

27.02.2018 через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач вказує, що згідно з розпискою грошові кошти мали бути повернуті до 31.05.2012, відтак, 31.05.2015 сплив строк позовної давності за позовними вимогами позивача, та, посилаючись на ст. 267 ЦК України, просить відмовити у задоволенні позову з цих підстав (а.с.35-36).

В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнив, наголосив на необхідності стягнути з відповідача на його користь судові витрати у розмірі 8000 грн.

У судовому засіданні позивач визнав, що дійсно останні два роки відповідач сплачує йому в рахунок погашення боргу певну суму коштів, яка за весь час не перевищила 8 тисяч гривень. До цього будь-яких коштів остання йому не сплачувала. В решті позовну заяву підтримав у повному обсязі з підстав, наведених в ній, просив задовольнити. Від надання відповіді на відзив відмовився.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила. Пояснила, що сплачує в рахунок погашення боргу щомісячно позивачу кошти, що становлять близько 20% її заробітної плати. Працює сезонно, неповний робочий день та отримує невисоку заробітну плату, з чоловіком розійшлася, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, тому не може постійно працювати, оскільки немає кому доглядати за дітьми. В судовому засіданні 24.04.2018 під час розгляду справи по суті надала суду довідку про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду) від 19.03.2018 № 1, вказавши, що раніше подати вказаний доказ не мала змоги, адже не знала, що це є необхідним.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Березанського міського суду Київської області від 24.10.2013 у справі № 356/1298/13-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно договору позики задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 294 480 грн., заборгованість по відсоткам в сумі 412 272 грн., 3% річних в сумі 11 061,15 грн., всього 717 813,15 грн., а також судовий збір в сумі 2 202,24 грн. (а.с.6).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Березанського міського управління юстиції ОСОБА_3 від 11.03.2014 відкрито виконавче провадження ВП № 42410889 з примусового виконання виконавчого листа № 356/1298/13-ц, виданого 11.11.2013 Березанським міським судом Київської області про стягнення з боржника - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 загальної суми боргу в розмірі 717 813,15 грн. (а.с.7).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Приписами ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Так, у відповідності з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 19.03.2018 у справі № 718/2080/17, від 07.03.2018 у справі № 305/1293/16-ц, постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 363/3858/15-ц.

За правилами ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, розраховуючи розмір спірної суми в даній справі, в якості вихідних даних визначає нестягнуту суму боргу в розмірі 717 831 грн., що дорівнює повній сумі боргу боржника, визначеній до сплати рішенням суду від 24.10.2013.

Однак, інфляційні нарахування та нарахування трьох процентів річних на заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Крім того, відповідач, у судовому засіданні вказала, що щомісячно сплачує в рахунок погашення боргу позивачу кошти - близько 20% її заробітної плати. У той же час позивач визнав, що відповідач останні роки сплачує йому в погашення боргу не значні грошові кошти, за декілька років сума складає не більше 8 тисяч гривень, які саме сплачені були грошові кошти та за які періоди не обґрунтував, оскільки не памятає.

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, та зазначаються, зокрема, в поясненнях учасників справи.

Вказане дає підстави для висновку про часткове погашення відповідачем ОСОБА_2, суми боргу у розмірі 717813,15 грн., визначеної до сплати рішенням Березанського міського суду Київської області ті суду від 24.10.2013, і по якому постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Березанського міського управління юстиції від 11.03.2014 відкрито виконавче провадження ВП № 42410889.

З урахуванням імперативних вимог ч.1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як визначено ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, позивачем не надано доказів, щодо підтвердження суми, заявлених позовних вимог, а саме 3% річних за прострочення грошового зобовязання у розмірі 88 854 грн, та інфляційних витрат за період з 24.10.2013 по 028.12.2018 у розмірі 909 881,66грн.

24.04.2018 відповідачем в судовому засіданні під час надання пояснень, надана довідка про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду) від 19.03.2018 № 1, але у той же час, до розгляду судом не приймається на підставі ч. 8 ст. 83 ЦПК України, так як подана з порушенням встановлених строків, а відповідач не обґрунтувала неможливість подання вказаного доказу у визначений строк причинами, що не залежали від неї.

Разом з тим, положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом у встановленому законом порядку доведено до відома сторін порядок подання доказів.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження заявленої суми боргу, належної до стягнення з відповідача, позивачем суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є недоведеними, відтак, в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за прострочення грошового зобовязання у розмірі 88 854 грн, та інфляційних витрат за період з 24.10.2013 по 028.12.2018 у розмірі 909881,66 грн., слід відмовити.

Щодо заявленої відповідачем вимоги про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Поняття позовної давності визначено ст. 256 ЦК України як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності статтею 257 ЦК України встановлено тривалістю три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Отже, перебіг строку позовної давності щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних обмежується трьома роками, які слід обраховувати на час звернення позивача з позовом до суду.

У судовому засіданні позивач визнав, що відповідач протягом останніх років сплачує незначні грошові кошти періодично, у погашення суми боргу за рішенням суду від 24.10.2013, тому з урахуванням вищенаведеного, й положень ч.1ст.82 ЦПК України, суд вважає, що строки позовної давності за позовними вимогами позивача є такими, що переривались виконанням відповідачем грошових зобовязань, відтак, відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11,256 -257,267 ЦК України, ст.ст. 11-13, 81,77, 82, 141, 258-259, 263-265, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст. 352, 354-355 ЦПК України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІII «Перехідні положення» ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення суду складене 03.05.2018.

Суддя І. О. Капшученко