Головуючий суду 1 інстанції - Чернобривко Л.Б.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 415/8256/17
Провадження № 22ц/782/245/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2018 року м.Сєвєродонецьк

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Дронської І.О.

суддів: Гаврилюка В.К., Яреська А.В.,

за участю секретаря Єгорової О.П.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2,

представник позивача ОСОБА_3,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля»

представник Бондарєва Валерія Валеріївна

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 лютого 2018 року, ухвалене у складі судді Чернобривко Л.Б. в м.Лисичанську 08.02.2018 року, повний текст рішення виготовлений 09.02.2018 року

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він працював у ПАТ «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Новодружеська» з 25.07.2005 року та 01.08.2016 року був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. На день звільнення відповідач повинен був нарахувати розрахункові та провести їх виплату, але виплату не здійснив. Відповідно до. ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Сума середнього заробітку, яку відповідач повинен сплатити на його користь за час затримки розрахунку складає 99 064,35 грн. (200,13 грн. - середній заробіток; 495 - кількість днів затримки (200,13 х 495 = 99 064,35 грн). На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 99 064,35 грн. та судовий збір.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 08 лютого 2018 року позов ОСОБА_2 до ПАТ «Лисичанськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено. Стягнуто з ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2016 року по 08.12.2017 року у розмірі 82731,48грн. з урахуванням обов'язкових податків та зборів, а також судовий збір в розмірі 827, 31 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в день звільнення позивача відповідачем не була проведена виплата всіх сум, що належать ОСОБА_2 від підприємства та остаточний розрахунок з відповідачем відбувся тільки 08.12.2017 року, що є підставою для застосування положень ст.117 КЗпП України та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідачем ПАТ «Лисичанськвугілля» подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права ст.117 КЗпП України в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за час виконання Судового наказу від 13.10.2016 року Лисичанським міським ВДВС ГТУЮ у Луганській області, недоведеність вини відповідача у невиплаті належних позивачеві сум при звільненні, відсутність мотивованої оцінки кожного аргументу відповідача, а також порушення судом першої інстанції норм процесуального права, скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судовим наказом Лисичанського міського суду луганської області від 13.10.2016 року по справі № 415/5345/16-ц з ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість із заробітної плати в сумі 25591,96 грн. За цим судовим наказом 25.11.2016 року було відкрито виконавче провадження № 52981181 та державний виконавець зобов'язаний був вжити передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи для виконання судового наказу, а стягувач ОСОБА_2 мав право вживати заходи реагування на неналежне (на його думку) виконання обов'язків державним виконавцем стосовно виконання судового наказу. Скаржник вважає, що законодавством, які регулює трудові відносини, зокрема ст.117 КЗпП України не передбачене стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку, які виникли у зв'язку з невиконанням судових рішень у трудових спорах, а тому суд, установивши, що позовні вимоги фактично стосуються стягнення сум за невиконанням рішення, у задоволенні такого позову, пред'явленого на підставі ст.117 КЗпП України, повинен відмовити. Після ухвалення рішення про стягнення заробітної плати й звернення його до виконання, відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються Законом України «Про виконавче провадження», і ст.117 КЗпП України у такому разі застосовуватися не може. На час звернення до суду із зазначеним позовом позивач ОСОБА_2 вже був звільнений з підприємства, тобто між ОСОБА_2 та ПАТ «Лисичанськвугілля» відсутній трудовий спір.

Також скаржник вважає, що заборгованість перед позивачем визначена судовим наказом від 13.10.2016 року складається з суми заробітної плати - 11536,78 грн. та вихідної допомоги в сумі 14055,18 грн., яка не належить до фонду заробітної плати. Відповідачем судовий наказ виконувався частинами, у першу чергу - заборгованість по заробітній платі, яка повністю була сплачена 14.03.2017 року, у другу - заборгованість по вихідній допомозі.

Крім того, скаржник посилається на те, що позивач знав про своє порушене право, але в тримісячний строк із вимогою до суду не звернувся. Судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що позивач з даним позовом звернувся до суду в межах строків, передбачених ст.233 КЗпП України і строк звернення позивачем не пропущений.

Також скаржник вважає, що судом першої інстанції взагалі не встановлена вина підприємства у затримці повного розрахунку з позивачем при звільненні останнього, оскільки причина виникнення заборгованості по заробітній платі це недолік фінансування витрат на виплату зарплати з боку держави в частині отримання державної підтримки на часткове покриття витрат на собівартість готової вугільної продукції.

Крім того, скаржник вважає, що судом першої інстанції, при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог порушено принцип справедливості та співмірності.

Щодо порушення норм процесуального права, скаржником посилається на те, що суд першої інстанції, зазначаючи, що справа буде розглядатися у порядку спрощеного провадження, фактично справу розглянув за правилами загального позовного провадження. Також, у резолютивній частині оскаржуваного рішення не зазначене повне найменування відповідача, допущена помилка у написанні вулиці, на якій зареєстровано відповідача, як юридичну особу, та допущено невідповідність мотивувальній частині щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Позивач скористався своїм правом щодо подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, який мотивований тими самими доводами, що й позовна заява.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника Бондареву В.В., а також позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у достатній мірі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу № 135к від 01.07.2005 року, ОСОБА_2 прийнятий підземним гірноробочим очисного забою з повним робочим днем під землею у ПАТ «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта Новодружеська» та 01.08. 2016 р. був звільнений за ст.38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію, з виплатою допомоги тобто позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 25.07.2005 року до 01.08.2016 року.

Згідно довідки № 40 від 07.02.2018 р., виданої ПАТ «Лисичанськвугілля» в особі ВП «Шахта Новодружеська», ОСОБА_2 працював на ВП «Шахта Новодружеська» ПАТ «Лисичанськвугілля», його середньоденна заробітна плата складає 228,54 грн.

З довідки про виплату заборгованості із заробітної плати ОСОБА_2 вбачається, що заборгованість по зарплаті станом на 11.10.2016 р. складає 25591,96 грн.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи та сторонами не заперечуються.

Також судом першої інстанції встановлено, що дата остаточного розрахунку з позивачем відбулася 08.12.2017 року, що підтверджується довідкою №291 від 27.12.2017 року, при цьому суд першої інстанції, з посиланням на положення ст.116 КЗпП України щодо обов'язку власника або уповноваженого ним органу сплатити працівникові в день звільнення усі суми, що належать йому від підприємства, відхилив доводи відповідача про те, що 08.12.2017 року була виплачена вихідна допомога, а не заборгованість по заробітній платі.

Крім того, судом першої інстанції, з врахуванням довідки позивача щодо середньої заробітної плати позивача від 07.02.2018 року, №40, та перевірки розрахунку шодо середньоденної заробітної плати останнього, відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, встановлено, що середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 01.08.2016 року по 08.12.2017 року становить: 362 дня х 228,54 грн. = 82731,48 грн. з урахуванням обов'язкових податків та зборів.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із зазначеними позовними вимогами, представником відповідача не надано доказів відсутності вини відповідача в несвоєчасній виплаті позивачу всіх належних йому сум при звільненні з роботи, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Лисичанськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягають задоволенню частково в сумі 82731,48 грн.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та наявні, в їх сукупності, всі докази, надані сторонами та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведена наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку ОСОБА_2 за час затримки розрахунку за період з 01.08.2016 року по 08.12.2017 року, та наявність цих підстав відповідачем не спростована.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, позивача ОСОБА_2 було звільнено з роботи 01.08.2016 року, а.а.с. 6, 7.

Колегією суддів встановлено, що станом на 11.10.2016 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 складала 25591,96 грн., а.с. 18.

Судовим наказом Лисичанського міського суду Луганської області від 13.10.2016 року по справі № 415/5345/16-ц за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнуто з ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати в сумі 25591,96 грн.

Зазначений судовий наказ набрав чинності 01.11.2016 року та виданий ОСОБА_2 23.11.2016 року, а.с. 4.

Як зазначає відповідач, судовий наказ від 13.10.2016 року відповідачем виконано у повному обсязі 14.03.2017 року - по заборгованості по заробітній платі в сумі 11536,78 грн. та 08.12.2017року - остаточно вихідна допомога.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються довідкою про виплату заборгованості із заробітної плати по ОСОБА_2 від 10.01.2018 року № 21/32, а.с. 18.

На підставі зазначеного, колегію суддів встановлено, що повний розрахунок з ОСОБА_2 по заборгованості щодо виплати усіх належних йому від підприємства сум на день звільнення, відповідно до ст.116 КЗпП України, відповідачем було виплачено 08.12.2017 року, саме цей період, з дня звільнення та по день повного розрахунку зазначається позивачем, як час затримки розрахунку.

За доводами апеляційної скарги скаржник посилається на те, що сума заборгованості, стягнутої судовим наказом Лисичанського міського суду Луганської області від 13.10.2016 року в розмірі 25591,96 грн. складається із заробітної плати та вихідної допомоги, а тому час затримки виплати заборгованості по заробітній платі повинен розраховуватися саме часом виплати заборгованості по заробітній платі.

Колегія суддів вважає зазначений довід безпідставним.

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У той же час, відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи положення зазначених статтей КЗпП України можна зробити висновок, що ні ст.116, ні ст.117 цього Кодексу сума, яка належить працівникові від підприємства на день звільнення, не розподіляється на складові, а визначається загальною сумою.

Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок власника або уповноваженого ним органу щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення остаточного розрахунку, вина підприємства.

Відповідачем у справі не доведено належними та допустимими доказами відсутність вини підприємства у невиплаті усіх необхідних сум при звільненні позивача ОСОБА_2, що за правилами ст.117 КЗпП України покладає на відповідача обов'язок по виплаті працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У даному випадку за період, вказаний позивачем у позові.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги те, що причина виникнення заборгованості по заробітній платі це недолік фінансування витрат на виплату зарплати з боку держави в частині отримання державної підтримки на часткове покриття витрат на собівартість готової вугільної продукції, скаржником не доведено. Як було зазначено вище, відповідачем не надано та матеріали справи не містять доказів того, що заборгованість виникла як слідство недоліку фінансування підприємства державою.

Колегія суддів відхиляє довід представника скаржника Бондарєвої В.В. про те, що це загальновідомий факт, який не потребує доказування, оскільки господарська та фінансова діяльність ПАТ «Лисичанськвугілля», а також правовідносини фінансового характеру підприємства щодо державної підтримки на часткове покриття витрат, не можна вважати загальновідомими.

Зазначені обставини не можуть свідчити про відсутність вини підприємства.

На підставі вищевикладеного колегія суддів судової палати вважає, що вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню за період з 01.08.2016 року по 08.12.2017 року та позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що до спірних правовідносин не може бути застосована ст.117 КЗпП України, як зазначає скаржник, з тих підстав, що після ухвалення рішення про стягнення заробітної плати й звернення його до виконання, відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються Законом України «Про виконавче провадження».

Дійсно, судовим наказом Лисичанського міського суду Луганської області від 13.10.2016 року по справі № 415/5345/16-ц за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнуто з ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати в сумі 25591,96 грн.

Але відповідачем, зазначений наказ був у повній мірі виконаний тільки 08.12.2017 року і саме внаслідок невиконання відповідачем судового наказу, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку при звільненні за період, починаючи з моменту звільнення і по момент повної виплати заборгованості, що існувала на день звільнення.

Вирішуючи питання про обґрунтованість посилань позовної заяви щодо необхідності покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, суд першої інстанції дослідив факт наявності вини відповідача, що останнім у встановлений законом спосіб не спростовано, як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, у невиплаті позивачеві сум при звільненні та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Аналогічна правова позиція визначена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 року у справі № 331/4222/16-ц провадження №61-1510св 18.

Перевіряючи розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_2 колегією суддів встановлено, що сума стягнення встановлена судом першої інстанції у повній відповідності до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, та за період з 01.08.2016 року по 08.12.2017 року становить: 362 дня х 228,54 грн. = 82 731,48 грн. з урахуванням обов'язкових податків та зборів.

Зазначений розрахунок відповідачем не спростований, іншого розрахунку останнім не надано, матеріали справи не містять.

Також колегія суддів не погоджується з доводом апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції принципу справедливості та співмірності при визначенні суми стягнення.

Як встановлено колегією суддів заробітна плата ОСОБА_2 у червні 2016 року складала 6166,32 грн., за липень 2016 року складала 6041,57 грн., при цьому середньоденна заробітна плата останнього складала 228,54 грн., а.с.30.

На день звільнення ОСОБА_2 не була проведена виплата всіх сум, що належали останньому від відповідача на день звільнення.

Станом на 11.10.2016 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 складала 25591,96 грн., а.с.18, зазначена сума була стягнута з відповідача судовим наказом Лисичанського міського суду Луганської області від 13.10.2016 року, а.с.4.

Зазначений судовий наказ відповідачем виконувався частинами до 08.12.2017 року.

Таким чином, з дня звільнення, протягом 17 місяців позивач, з вини відповідача, був позбавлений звичайного для нього рівня життя.

Колегія суддів, враховуючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку, на яку позивач має право, а також частку, яку вона становить в заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, що припав би до виплати, тривалість часу, протягом якого розрахунок з позивачем не було здійснено, інші обставини справи, а також враховуючи правові позиції Верховного Суду України у справі №6-83цс15, та положення п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», вважає співмірним і справедливим визначений судом першої інстанції розмір відшкодування за час затримки.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 06.07.2017 року застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Щодо строку звернення позивача до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за доводами апеляційної скарги.

Так, скаржник вважає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що позивач з даним позовом звернувся до суду в межах строків, передбачених ст.233 КЗпП України і строк звернення позивачем не пропущений, оскільки, як вважає скаржник, позивач звернувся до суду через 1 рік й 1,5 місяці.

Колегія суддів вважає зазначений довід скаржника суб'єктивним тлумаченням положень ст.233 КЗпП України.

Як встановлено колегією суддів, та не заперечується сторонами, повний розрахунок з позивачем, на виконання судового наказу Лисичанського міського суду Луганської області від 13.10.2016 року, було здійснено 08.12.2017 року.

Відповідно до штампу реєстрації вхідної кореспонденції Лисичанського міського суду позивач ОСОБА_2 звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області 22.12.2017 року, тобто через 13 днів з моменту остаточної виплати заборгованості.

У даному випадку строк звернення до суду обчислюється не з моменту звільнення 01.08.2016 року, а з моменту проведення повного з ним розрахунку - 08.12.2017 року, а тому висновок суду першої інстанції про те, що позивач з даним позовом звернувся до суду в межах строків, передбачених ст.233 КЗпП України і строк звернення позивачем не пропущений, є вірним.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Як вбачається з положень ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справ (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим). Якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не брали участь у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції, зазначаючи, що справа буде розглядатися у порядку спрощеного провадження, фактично справу розглянув за правилами загального позовного провадження. Також, у резолютивній частині оскаржуваного рішення не зазначене повне найменування відповідача, допущена помилка у написанні вулиці, на якій зареєстровано відповідача, як юридичну особу, та допущено невідповідність мотивувальній частині щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та резолютивній частині щодо задоволення у повному обсязі.

Аналізуючи зазначені доводи, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не допущені такі порушення норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, оскільки ці порушення не призвели до неправильного вирішення справи.

Так, дійсно, у резолютивній частині рішення не зазначено повне найменування відповідача та допущена помилка у написанні вулиці «Малиновського», але ці порушення щодо вимог до резолютивної частини судового рішення не потягли за собою неправильне вирішення справи, як й посилання на повне задоволення позовних вимог, оскільки, у мотивувальній частині рішення була виправлена арифметична помилка позивача щодо обчислення строку й суми відшкодування, а по суті позовних вимог, позовна вимога ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки задоволена повністю.

Щодо розгляду справи судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження, колегія суддів вважає, що скаржником не зазначено, у чому саме судом допущено порушення розгляду справи та звертає увагу скаржника на те, що рішення суду першої інстанції підлягає обов'язковому скасуванню тільки у разі, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, а не навпаки.

Колегія суддів, з урахуванням встановлених обставин справи, вважає, що скаржником не спростована наявність підстав для висновку про законність та обґрунтованість вимоги ОСОБА_2 В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для висновку про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції та необхідність скасування рішення та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 375, 379, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 лютого 2018 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 травня 2018 року.

Головуючий

Судді: