Справа № 165/2747/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М.М.
Провадження № 22-ц/773/399/18 Категорія: 27 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Киці С.І., Данилюк В.А.,

секретар с/з - Черняк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Волинського відділення до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 05 грудня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 05 грудня 2013 року позов у даній справі задоволено.

Постановлено стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №080/22.2-057К від 19 жовтня 2007 року в сумі 926829 (дев'ятсот двадцять шість тисяч вісімсот двадцять дев'ять) грн. 41 коп., в тому числі 66575,13 євро, що еквівалентно 689593,79 грн. (офіційний курс євро до гривні станом на 04 липня 2013 року становив 10,3581) - заборгованість за кредитом; 14768,22 євро, що еквівалентно 152971,12 грн. - заборгованість за відсотками; 49531,11 грн. - пеня, в тому числі 33523,68 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту за період з 03 липня 2012 року по 03 липня 2013 року включно та 16007,25 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків за період з 03 липня 2012 року по 03 липня 2013 року включно.

Постановлено стягнення заборгованості із ОСОБА_3 провести шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 19 жовтня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Пасюк Л.О., зареєстрованим в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №5082, - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 188,9 кв.м. та земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки, як продаж на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, визначивши початкову вартість предмета іпотеки, яка встановлена шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності на момент укладення іпотечного договору від 19 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Пасюк Л.О., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 5082 в розмірі 851593 (вісімсот п'ятдесят одну тисячу п'ятсот дев'яносто три) грн.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, з кожного зокрема, в користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» по 1720 (одній тисячі сімсот двадцять) грн. 50 коп. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та закрити провадження у справі або залишити позовну заяву банку без розгляду.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце судового засідання, а тому апеляційний суд розглядав справу у їх відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконував належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 04 липня 2013 року у нього виникла заборгованість за кредитом в розмірі 926 829 грн. 41 коп., яку не сплачено в користь кредитора, а тому суд стягнув солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існуючу заборгованість за кредитом шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з дотриманням вимог закону.

Із матеріалів справи убачається, що згідно договору відновлювальної кредитної лінії №080/22.2-057К, укладеним 19 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3, банк зобов'язувався надати позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 69000,00 євро зі сплатою 12 % річних з порядком погашення суми заборгованості та кінцевим терміном повернення заборгованості до 18 жовтня 2022 року. У свою чергу позичальник ОСОБА_3 зобов'язувався погасити кредит в повному обсязі в строк, встановлений договором, сплачувати проценти та комісії в строки, встановлені договором (а.с.8-14).

Банк свої зобов'язання згідно кредитного договору виконав, передавши ОСОБА_3 кошти у розмірі 69 000 євро, що станом на 19 жовтня 2007 року в гривневому еквіваленті становило 498 247, 66 грн.

З метою своєчасного забезпечення виконання зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії №080/22.2-057К 19 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, згідно умов якого в іпотеку банку іпотекодавцем ОСОБА_3 був переданий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 188,9 кв.м. та земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28-31).

Цього ж дня, 19 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки №080-12/23, за умовами якого остання поручилася перед банком у повному обсязі за виконання позичальником ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором кредиту та зобов'язалася відповідати перед кредитором разом із ним як солідарний боржник (а.с.25-26).

Крім того, із копії заяви поручителя ОСОБА_4 від 19 жовтня 2007 року убачається, що вона надала згоду своєму чоловіку - ОСОБА_3 на укладення з банком договору іпотеки (а.с.32).

Додатковою угодою №1 від 16 січня 2008 року внесено зміни до договору відновлювальної кредитної лінії №080/22.2-057К від 19 жовтня 2007 року та збільшено ліміт відновлювальної кредитної лінії до 80848,00 євро (а.с.18-20). Цього ж дня зміни були внесені і в іпотечний договір від 19 жовтня 2007 року шляхом укладення додаткової угоди №1 до нього (а.с.35) та в договір поруки №080-12/23 від 19 жовтня 2007 року шляхом укладення додаткової угоди № 1 до нього (а.с.27).

Додатковою угодою №2 від 27 травня 2009 року були внесені зміни до договору відновлювальної кредитної лінії №080/22.2-057К від 19 жовтня 2007 року, якими передбачалась, що надання кредиту здійснюватиметься окремими частинами, - траншами зі сплатою 12% річних за кредитом та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному тарифами на послуги, в межах максимального ліміту заборгованості, що становить 80 848 євро (а.с.22).

Як встановлено судом, позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, в зв'язку з чим 08 грудня 2011 року банком на його адресу направлено претензію № 201.5 -33/96-9138 з вимогою достроково погасити усю суми заборгованості та попередженням про примусове її стягнення, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі несплати заборгованості за кредитом (а.с.41). Про невиконання позичальником ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором було також повідомлено поручителя ОСОБА_4 шляхом направлення на її адресу претензії (а.с.42). Поручитель відповіді на претензію не надала і не виконала зазначені в ній вимоги.

Пунктом 4.1 договору відновлювальної кредитної лінії №080/22.2-057К від 19 жовтня 2007 року передбачено, що у разі прострочення позичальником строків погашення кредиту, та/або сплати процентів, комісій, зазначених у п.п. 1.1.1, 3.3.6.1, 3.3.15, 3.3.17, 2.4, 2.5 цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в національній валюті в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період невиконання зобов'язань за цим договором від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня за днем прострочення (а.с.13).

Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитом убачається, що у зв'язку з неповерненням позичальником ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором станом на 04 липня 2013 року заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №080/22.2-057К від 19 жовтня 2007 року становить 926829,41 грн., що складається із: 66575,13 євро, що еквівалентно 689593,79 грн. (офіційний курс євро до гривні станом на 04 липня 2013 року становив 10,3581) - заборгованість за кредитом; 14768,22 євро, що еквівалентно 152971,12 грн. - заборгованість за відсотками; 49531,11 грн. - пеня, в тому числі 33523,68 грн. пені за несвоєчасну сплату кредиту за період з 03 липня 2012 року по 03 липня 2013 року включно та 16007,25 грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків за період з 03 липня 2012 року по 03 липня 2013 року включно (а.с.47-54).

Статті 526, 530 ЦК України передбачають, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін).

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Згідно п.п. 3.2.2.2., п.п. 3.2.2 п. 3.2. договору кредиту кредитор має право вимагати від позичальника дострокового виконання ним всіх своїх зобов'язань за цим договором протягом 30 календарних днів від дня отримання позичальником письмової вимоги про повернення кредиту, сплати процентів, комісій, а також можливої неустойки (штрафу, пені) (а.с.12).

Підпунктом 3.3.15 п. 3.3 кредитного договору встановлено, що позичальник зобов'язаний на вимогу кредитора у випадках, передбачених у п.п. 2.13.3, 3.2.7, 3.2.8 цього договору достроково протягом 30 календарних днів після отримання позичальником письмової вимоги кредитора повернути кредит, сплатити проценти, комісії, а також можливу неустойку (пеню, штраф) (а.с.12 - зворот).

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, незважаючи на той факт, що кінцевий термін погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №080/22.2-057К від 19 жовтня 2007 року - 18 жовтня 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку»).

За положеннями Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель відповідає своїм майном, яке ним заставлене та на яке може бути звернене стягнення кредитора.

Частиною 2 статті 591 ЦК України визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.п. 2.4.3 п. 2.4 договору іпотеки іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.29).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Таким чином, банку як іпотекодержателю належить право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником умов основного зобов'язання. Отже, банк вправі за рахунок предмета іпотеки задовольнити всі свої вимоги за кредитним договором.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Як убачається із п. 1.2, п.1.3 іпотечного договору від 19 жовтня 2007 року, вартість предмета іпотеки за згодою сторін визначено в розмірі 763160,00 грн. (а.с.28).

Згідно висновку про вартість об'єкта оцінки, проведеної відповідним суб'єктом оціночної діяльності, вартість предмета іпотеки становить 851593,00 грн. (а.с.39-40).

Частинами 1 та 2 статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до пунктів 3.1.2, 3.1 договору поруки поручитель зобов'язаний у разі невиконання позичальником забезпеченого порукою зобов'язання відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарний боржник всім своїм майном (а.с.25 - зворот).

Згідно частин 1 та 4 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Відповідач ОСОБА_4 відповідно до закону та договору поруки як поручитель є солідарним боржником разом із відповідачем ОСОБА_3 за договором кредиту, а тому банк, як кредитор, вправі вимагати сплати ними солідарно суми заборгованості за договором кредиту.

В пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасно пред'явлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне пред'явлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки, тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення на предмет застави.

Враховуючи наведене, а також те, що за кредитним договором існує непогашена заборгованість перед банком у розмірі 926829,41 грн., місцевий суд дійшов правильного висновку про можливість задоволення вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-1080цс15, хоча в даній справі рішення постановлено місцевим судом ще у грудні 2013 року. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Також не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що дана справа підлягає до розгляду третейським судом, оскільки постановами Верховного суду України від 02 вересня 2015 року у справі №6-856цс15, від 11.11.2015 року у справі №6-1716цс15, від 27.01.2016 року у справі №6-2712цс15 зроблені наступні правові висновки: спір за участю споживача, який виник щодо заборгованості за споживчим кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статі 6 Закону України «про третейські суди» не підвідомчий.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що в іпотеку передано два окремих об'єкти нерухомості, а тому, на його думку, початкову вартість предмету іпотеки необхідно було визначати для кожного об'єкта окремо, а не загальну суму. Апеляційний суд не погоджується із такими доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до укладеного договору іпотеки від 19 жовтня 2007 року в іпотеку передано житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, які знаходяться по АДРЕСА_1. Тобто, житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, що разом складає предмет іпотеки, а тому проведення реалізації земельної ділянки окремо від житлового будинку є неможливим.

Стосовно доводів апеляційної скарги про визнання поруки припиненою, то вони спростовуються положеннями чинного законодавства, а саме: відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язанням, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто, необхідною умовою припинення поруки при збільшенні обсягу відповідальності є відсутність згоди поручителя. Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Правовідносини на час розгляду справи тривають, зобов'язання позичальника за кредитним договором не виконані, строк виконання зобов'язань не закінчився, а тому порука не може вважатись припиненою.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 368, 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 05 грудня 2013 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді