Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 755/21068/14-ц

провадження № 61-9109св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів»,

третя особа: Головне управління юстиції в місті Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Чех Н. А., від 18 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Чобіток А. О., від 28 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» (далі - ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», Центр), третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання договору довічного утримання недійсним.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що у вересні - листопаді 2011 року із засобів масової інформації він почув рекламу Центру допомоги та соціального захисту (населення) пенсіонерів. На той час він зловживав спиртними напоями, а тому постійно потребував додаткових коштів для придбання алкогольних напоїв. В Центрі йому запропонували укласти договір довічного утримання взамін передачі у власність Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Його сестра, яка є співвласником вказаної квартири, пояснила наслідки укладення цього договору та відмовилась від його укладення. Згодом він знову звернувся до вказаного Центру, де йому підготували всі необхідні для відчуження документи. За пропозицією Центру договір довічного утримання було укладено з ОСОБА_5 При укладенні договору довічного утримання він фактично не ознайомився з його текстом, одразу підписавши договір, щоб швидше отримати кошти. Згодом з'ясувалося, що умови, на яких було укладено договір довічного утримання, є невигідними для нього, оскільки крім невеликої щомісячної суми грошового утримання та оплати частини комунальних платежів він не мав права ні на яке інше утримання. У червні 2014 року він потрапив до лікарні та потребував додаткових коштів, які надала його сестра. Вважав, що договір укладений ним під впливом помилки.

Із урахуванням зазначеного, а також положень статті 229 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 01 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 68 років ОСОБА_6 помер.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2015 року до участі у справі було залучено правонаступника ОСОБА_6 - ОСОБА_3

У вересні 2015 року ОСОБА_3 було уточнено позовні вимоги ОСОБА_7, в яких остання просила визнати договір довічного утримання від 01 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 та посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори ІваненкоР. С. за реєстровим № 3-4213, недійсним на підставі частини другої статті 8, статті 3, статті 203 та статті 228 ЦК України. Просила застосувати наслідки нікчемності договору, який порушує публічний порядок, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено тієї обставини, що договір довічного утримання було вчинено ОСОБА_6 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, або під впливом помилки. Позивачем також не доведено, що вказаний правочин порушує публічний порядок та вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав, що з часу укладення оспорюваного договору довічного утримання та під час розгляду справи ОСОБА_6 не порушував питання про невиконання набувачем майна його умов в частині сплати щомісячного утримання та комунальних платежів. Доказів того, що останній з урахуванням віку та стану здоров'я неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час підписання оспорюваного договору, суду надано не було. Також не було надано суду доказів того, що укладення договору довічного утримання було пов'язано з тяжкою хворобою ОСОБА_6, членів його сім'ї чи родичів, смертю годувальника, загрозою втратити майно чи іншими обставинами, для усунення або зменшення яких необхідно було укласти такий правочин.

17 серпня 2016 року ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 липня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, заявник посилається на те, що договір довічного утримання, який було укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, було укладено під впливом тяжких життєвих обставин та на вкрай невигідних умовах для ОСОБА_6 Працівники Центру допомоги і соціального захисту пенсіонерів, директором якого є ОСОБА_5, скориставшись тим, що ОСОБА_6, маючи чисельні хвороби і потребу у лікуванні, що позбавляло його можливості навіть нести витрати на утримання майна, уклали договір довічного утримання на кабальних, вкрай невигідних умовах. ОСОБА_6 неодноразово звертався до правоохоронних органів стосовно шахрайських дій ОСОБА_5 і ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», а також до самого товариства і відповідача щодо бажання розірвати укладений між сторонами договір довічного утримання. Судами не було досліджено співмірність розміру грошової допомоги, яка надавалась за договором утримання ОСОБА_6 у розмірі 200 грн та розміру прожиткового мінімуму, що свідчить також про невигідні умови договору утримання. Судами було проігноровано необхідність встановлення додаткових відомостей щодо стану здоров'я та характеризуючих даних ОСОБА_6

22 серпня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

10 та 11 листопада 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ представником ОСОБА_5 та її представником ОСОБА_9 було скеровано заперечення на касаційну скаргу позивача. У поданих запереченнях відповідач та її представник посилаються на те, що судами при вирішенні даного спору правильно застосовані норми матеріального права, встановлено обставини справи та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання договору довічного утримання недійсним призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, нотаріально посвідченого 21 червня 2001 року.

01 грудня 2011 року ОСОБА_6 (відчужувач) та ОСОБА_5 (набувач) уклали договір довічного утримання, який було посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передає у власність, а набувач отримує у власність Ѕ частину квартири АДРЕСА_2, взамін чого ОСОБА_5 зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 7 даного договору ОСОБА_5 зобов'язалась довічно утримувати ОСОБА_6, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, на які відчужувач буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовились, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 200 грн на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.

Крім вищезазначеної суми, набувач зобов'язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за Ѕ частину квартири у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені.

Згідно з пунктом 9 вказаного договору одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 10 тис. грн, які відчужувач отримав повністю від набувача перед підписанням цього договору.

У пункті 10 договору зазначено, що відчужувач засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер.

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 744 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України, у редакції, яка була чинною на момент розгляду справи, не перевірив наявність чи відсутність обставин, які б могли свідчити про неправильне сприйняття ОСОБА_7 правочину і впливати на його волевиявлення під час укладення договору довічного утримання, то ухвалене апеляційним судом судове рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи апеляційному суду необхідно надати оцінку вказаним у цій постанові обставинам, які при апеляційному розгляді не було враховано судом, обґрунтувати підстави прийняття або відмови у прийнятті доказів, перевірити їх достовірність та дослідити всі докази у справі у їх взаємозв'язку.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 липня 2016 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Апеляційного суду міста Києва.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк