Справа № 214/221/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
07 травня 2018 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Євтушенка О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження цивільну справу № 214/221/18 за позовною заявою ОСОБА_1,
представник позивача адвокат ОСОБА_2
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, Відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради,
про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Представники сторін:
від позивача адвокат ОСОБА_2
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради ОСОБА_5
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою 15.01.2018 року, в якій просила суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул. Тесленка 22/25, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.
Предявлені вимоги мотивовано тим, що на праві спільної сумісної власності їй належить квартира АДРЕСА_1. Членами її сімї як уповноваженого власника житлового приміщення є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 рідні сини, які й значаться зареєстрованими в квартирі. Однак, з березня 2010 року ОСОБА_3 в квартирі не проживає, виїхавши на постійне місце проживання до ІНФОРМАЦІЯ_2 Крим, де проживає разом зі своєю сімєю, має власну бізнес-компанію «Клімат-плюс». В квартирі відсутні його особисті речі, жодних перешкод в користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив, а обрання ним іншого житла здійснено самостійно, свідомо та за власним волевиявленням. Участі в оплаті житлово-комунальних послуг за квартиру ОСОБА_3 не приймає, матеріальної допомоги на це не надає, в той час як зняти з реєстраційного обліку місце проживання ОСОБА_3 в досудовому порядку позивач не має можливості, а реєстрація відповідача обмежує її права як власника та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за нього, що створює відповідні незручності, тому за захистом своїх прав та інтересів вона вимушена звернутись до суду.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні.
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи.
Ухвалою суду від 13.02.2018 року позивача звільнено від сплати судового збору за предявлення даного позову. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило, процесуальні дії не вчинялись.
Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд, -
ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Тесленка 22/25, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, приватизованого в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №1533 від 05.06.1999 року, виданого на підставі розпорядження Управління ЖКГ №С-1276 від 23.04.1999 року (а.с.9). Право спільної сумісної власності на квартиру за ними зареєстроване КП «Криворізьке БТІ» ДОР в реєстровій книзі 168П-365-365.
Як слідує з відповіді ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.26), з 19.12.2001 року ОСОБА_3 значиться зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.
Судовим розглядом також встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є матірю та сином, що підтверджується свідоцтвом про народження відповідача серії ІІІ-КИ №313489 від 17.11.1979 року (зміна прізвища ОСОБА_1 зі «Швидка» під час укладення шлюбу з ОСОБА_6, а.с.24).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що її син ОСОБА_3 з березня 2010 року в квартирі не проживає, оскільки виїхав на постійне місце проживання до ІНФОРМАЦІЯ_2 Крим, набув громадянство Російської Федерації і має там власний бізнес. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача створює перешкоди в реалізації ОСОБА_1 її прав як власника квартира та змушує нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, вона вимушена просити в судовому порядку визнати його втратившим право користування житлом, адже, на її думку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.405 ЦК України. Однак, суд не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на наступне.
Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами.
Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.
З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання її сина як її родича та члена сімї ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на його не проживання в квартирі понад 1 рік.
Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сімї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.
Предявляючи вимогу про визнання ОСОБА_3 втратившим право користування квартирою №25 буд.№22 по вул. Тесленка в м. Кривому Розі Дніпропетровської області у звязку виїздом закордон в 2010 році, де він проживає дотепер, позивач ОСОБА_1 залишила поза увагою той факт, що ОСОБА_3 нарівні з нею є співвласником вказаного житлового приміщення, яке належить їм та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, у звязку з чим в силу визначеної ст.368, 369 ЦК України преюдиції, належна йому частка становить 1/3 від квартири, а здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Обставини не проживання ОСОБА_3 в квартирі з березня 2010 року, підтверджені актами з місця проживання (а.с.9, 23) хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення його права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобовязує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності.
Посилання позивача на проживання ОСОБА_3 в м. Ялта, Автономна Республіка Крим та набуття громадянства Російської Федерації суд не приймає до уваги з огляду на їх недоведеність належними та допустимими доказами.
Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за ОСОБА_3 не є достатніми для позбавлення його право користування житлом, що не позбавляє позивача права на предявлення до нього вимог про відшкодування їй таких витрат пропорційно його частці у власності.
Доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_3 на належну йому частку в квартирі в розумінні ст.ст.346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами інших співвласників, які б визначали можливість визнання його втратившим право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, в ході судового розгляду не встановлено, а позивачем в рахунок доведеності предявлених вимог суду не надано.
Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в аспекті застосування обраного нею способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст.16 ЦК України, що не позбавляє її права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншим співвласником ОСОБА_3 дієвим способом, передбаченим законом.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору та ухвалення рішення на користь відповідача, у звязку з чим судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.
Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 279, 280-284, 287, 354, 355, п.15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4, Відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його ухвалення не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Відомості про сторін:
Позивач: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.
Відповідач: ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору-1: ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору-2: Відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради, юридична адреса: вул. Володимира Великого 32, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, код ЄДРПОУ юридичної особи Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради 05410872.
Рішення суду складено та підписано 07.05.2018 року.

Суддя О.І. Євтушенко