Ухвала

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 638/11484/17

провадження № 61-7124св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

представник відповідача - Ізмайлов Віктор Олегович,

третя особа - Верховна Рада України,

представник третьої особи - Кот Оксана Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у складі судді Аркатової К. В. від 14 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.від 20 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), третя особа - Верховна Рада України, про відшкодування шкоди, завданої особі органом державної влади.

Позовна заява мотивована тим, що Верховна Рада України, як орган, через який Держава Україна здійснює права та обов'язки, допустила протиправну бездіяльність під час здійснення нею повноважень, якою завдала їй майнової шкоди.

Зазначала, що вона працювала суддею з 23 грудня 1974 року по 30 грудня

2014 року, загальний трудовий стаж на суддівських посадах складає 40 років 7 днів. Постановою Верховної Ради України від 6 червня 1997 року її обрано суддею безстроково. З 26 жовтня 2010 року працювала на посаді судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 26 грудня 2013 року до Верховної Ради України та Вищої ради юстиції нею подано заяву про відставку. 13 лютого 2014 року Вищою радою юстиції внесено подання до Верховної Ради України «Про звільнення судді ОСОБА_2 з посади у зв'язку з поданням заяви про відставку». 25 грудня 2014 року Верховною Радою України прийнято постанову, якою її звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв'язку з поданням заяви про відставку.

29 грудня 2014 року у зв'язку з її звільненням трудові відносини припинено. Не отримавши після виходу у відставку, передбаченої законом вихідної допомоги, вона 11 грудня 2015 року звернулася до ДКС України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявами про нарахування та виплату вихідної допомоги в розмірі десяти місячних заробітних плат на підставі частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону від 19 грудня 2013 року). ДКС України на її заяву відповіла, що стягнення коштів державного та місцевих бюджетів здійснюється тільки на підставі виконавчих документів, будь-яких виключень з цього питання законодавство не містить. Вищий спеціалізований суд України розгляду цивільних і кримінальних справ повідомив, що виплати здійснено відповідно до законодавства, чинного на момент прийняття постанови Верховною Радою України про її відставку. На момент прийняття Верховною Радою України постанови про її відставку статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала право на вихідну допомогу, виключено підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», прийнятим Верховною Радою України в період її незаконної бездіяльності щодо винесення постанови про її відставку. При цьому згідно зі строками, встановленими чинним законодавством, для прийняття Верховною Радою України рішень щодо звільнення суддів з посад, постанова про її відставку мала бути винесена Верховною Радою України до дати набуття чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

Таким чином, дії Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду її заяви про відставку, які призвели до порушення строків розгляду питання про її звільнення, є незаконними, що завдало їй майнової шкоди. Розмір вихідної допомоги складає 346 тис. 925 грн 40 коп. - це її дохід, який вона могла б реально отримати за звичайних обставин, якщо б її право не було порушено Верховною Радою України. Отже, грошова сума в розмірі 346 тис. 925 грн 40 коп. є майновою шкодою, завданою незаконною бездіяльністю органу державної влади під час здійснення ним своїх повноважень.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що тільки адміністративні суди наділені повноваженнями вирішувати публічно-правові спори та визнати протиправну бездіяльність органу державної влади - суб'єкта владних повноважень. Лише за наявності судового рішення в адміністративній справі особа має право звернутись до органу державної влади з позовом, що містить вимогу про відшкодування шкоди в порядку, визначеному статтею 1173 ЦК України. У зв'язку з цим позивачем не доведена протиправна поведінка відповідача, а вимога про зобов'язання відповідача сплатити на користь позивача 346 тис. 925 грн 40 коп. є вимогою про стягнення вихідної допомоги, а не упущеної вигоди на відшкодування майнової шкоди.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що незаконність рішення, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди повинна бути преюдиційно доведена. Таким доказом може бути рішення, що набрало законної сили в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2, і яким рішення суб'єкта владних повноважень Верховної Ради України визнано незаконним чи бездіяльність протиправною. Крім того, Верховна Рада України у справі зазначена як третя особа, а може бути відповідачем. Будь-яких доказів протиправності поведінки відповідача, а саме - ДКС України, вини заподіювача шкоди, наявності шкоди, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та заподіюваною шкодою позивачем не надано.

У касаційнійскарзі ОСОБА_2,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення в справі ухвалені без врахування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки позивач мала виправдане очікування отримати відповідну вихідну допомогу, невиплата якої призвела до упущення вигоди в розумінні статті 22 ЦК України. Відповідно до вимог законодавства, якому не дали правової оцінки суди, Верховна Рада України мала розглянути питання відставки позивача на першому ж пленарному засіданні у лютому 2014 року, бездіяльність якої вже встановлено в інших адміністративних справах. Тому така обставина згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, а статті 2 та 17 КАС України не підлягають застосуванню. Так, позивач довела порушення своїх прав внаслідок незаконної бездіяльності Верховної Ради України, завдання їй шкоди в розмірі 346 тис. 925 грн 40 коп. Натомість Верховна Рада України не довела відсутність бездіяльності або її правомірність. Крім того, рішення суду в адміністративній справі про визнання бездіяльності Верховної Ради України протиправною є одним з можливих доказів у цій справі, але не єдиним. До того ж, саме до ДКС України було звернено позовну вимогу, адже вона здійснює відшкодування шкоди, завданої державним органом (Верховною Радою України).

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Досліджуючи матеріали справи, колегією суддів було встановлено існування правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Так, Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданим очікуванням» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 51 рішення «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 29 листопада 1991 року та пункт 21 рішення «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року (заява № 25921/02).

У справі «Копеський проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року (заява № 44912/98) Європейський суд з прав людини зазначає, що «майном» може бути як «наявне майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія, та мають ґрунтуватися, зокрема, на законодавчому положенні (пункт 52 рішення).

Установлено, що спір стосується неправомірної бездіяльності єдиного органу законодавчої влади в Україні - Верховної Ради України, внаслідок чого на думку позивача, їй завдано майнової шкоди через неотримання вихідної допомоги при виході судді у відставку, що є майном і правом вимоги, що гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і захищається Європейським судом з прав людини та повинно захищатися на національному рівні.

Протиправна бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду подання Вищої ради юстиції про звільнення судді з посади у відставку (за аналогічних ОСОБА_2 обставин) була предметом розгляду Верховного Суду України, який 16 та 30 вересня, 13 жовтня 2015 року і 6 липня 2016 року) визнав протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду нею подання Вищої ради юстиції про звільнення суддів із посад у зв'язку з поданням заяв про відставку (справи № 21-195а15, № 21-635а15, № 800/20/15, № 800/24/15 відповідно).

Зазначені судові рішення судами не були враховані й такий доказ відхилено.

Ця справа містить виключну правову проблему й передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовчої практики.

Вирішення спору у справі пов'язане із визначенням порядку черговості, пріоритетності виконання Верховною Радою України своїх законодавчих функцій з метою недопущення порушення прав особи, як конституційних, так і конвенційних.

При оцінці ефективності механізму забезпечення єдності судової практики Європейський суд з прав людини звертає увагу на ряд обставин: можливість заінтересованої особи самостійно, а не за допомогою сторонніх осіб, скористатися таким механізмом, в тому числі оскаржити конфліктуюче рішення до вищестоящого суду, наявність вищестоящого суду, який має як повноваження щодо забезпечення єдності судової практики (Tudor Tudor v. Romania, no. 21911/03, § 29, 24 March 2009), так і відповідні засоби для цього (Rakic and Others v. Serbia, § 43, 5 October 2010), існування інших дієвих процедур. Як приклад, позитивно були оцінені процедура направлення запиту нижчестоящого суду до вищестоящого з метою роз'яснення неоднозначної норми (Remuszko v. Poland, 1562/10, § 95, 16 July 2013), винесення вищестоящим судом обов'язкової для нижчестоящих судів постанови зі спірних питань судової практики (Albu and Others v. Romania, nos. 34796/09, § 41-43, 10 May 2012).

Колегія суддів вважає, що: 1) справа має принципове значення; 2) судове рішення Великої Палати Верховного Суду необхідне для подальшого розвитку права або забезпечення єдності судової практики, оскільки справа має принципове значення, так як йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також прийняття і застосування нових законів з метою завбачливого прояснення незрозумілих правових питань за допомогою рішення на авторитетному рівні.

Помилка у правозастосуванні загрожує єдиній судовій практиці, якщо на основі «публічного сприйняття» наноситься шкода довірі до правосуддя у цілому. Поряд із наявністю правової помилки вирішальним є привернення загальної уваги у зв'язку із порушенням нею основних процесуальних прав громадян або заборони свавілля.

Аналізуючи судові рішення першої та апеляційної інстанцій в цій справі, колегія суддів вважає, що норми матеріального та процесуального права були застосовані судами нижчестоящих інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами.

Керуючись статтями 400, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Справу № 638/11484/17 за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Верховна Рада України, про відшкодування шкоди, завданої особі органом державної влади за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк