Справа № 712/6-122/2009
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 травня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і ОСОБА_1,

за участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 20 березня 2009 року за поданням головного державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, -

ВСТАНОВИВ:

Головний державний виконавець МВ ДВС Ужгородського МРУЮ звернувся до суду з указаним поданням у березні 2009 р.

Просив:

-встановити тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2 за кордон;

-вилучити паспорти громадянина України для виїзду за кордон ЕС №576734 від 01.06.2006 р. і РО № 482121 від 03.11.2006 р., виданих боржнику ОСОБА_2

На обґрунтування подання указав, що на виконанні в МВ ДВС Ужгородського МРУЮ знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2п-194, виданого 07.05.2007 р. про стягнення із ОСОБА_2. на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 17 705 грн. Державним виконавцем здійснювалися виконавчі дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження», однак станом на 25.02.2009 р. боржником не вчинено дій, спрямованих на виконання рішення суду.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 20 березня 2009 р. указане подання задоволено: встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2 за кордон; вилучено паспорти громадянина України для виїзду за кордон ЕС №576734 від 01.06.2006 р. і РО № 482121 від 03.11.2006 р. на імя ОСОБА_2, а в разі відсутності тимчасово відмовити у видачі паспорта до виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду.

ОСОБА_2 просить скасувати цю ухвалу, апеляційну скаргу задовольнити, а в задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон відмовити. Доводить про порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Указує, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умови ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду. Зазначає, що в поданні головного державного виконавця відсутні обґрунтування і докази, в чому саме полягає ухилення боржника від виконання зобовязань,покладених на нього рішенням суду, за умови, що в матеріалах справи відсутні докази отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження.

Суд першої інстанції виходив із обґрунтованості подання.

Апеляційній суд не погоджується із цим висновком через його невідповідність обставинам справи та нормам матеріального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала - скасуванню із ухваленням нової по суті питання, із таких мотивів.

Згідно з положеннями п.19 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право в разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (редакція, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» треба розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

При цьому особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

За правилами ч.3 ст. 12 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч.2 ст. 377-1 ЦПК (редакція, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.5 ст. 19 Закону «Про виконавче провадження» зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій;за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини;своєчасно з'являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Як видно з матеріалів справи, 07 травня 2007 р. Ужгородським міськрайонним судом було видано виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 17 500 грн. основного боргу та 205 грн. у відшкодування судових витрат, а всього 17 705 грн. (а.с.4). 08 травня 2007 р. головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.5). 30 травня 2007 р. державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.7).

Тобто, державним виконавцем здійснювалися певні заходи щодо примусового виконання рішення, однак не можна вважати, що вони були здійснені в повному обсязі, оскільки державним виконавцем у рамках виконавчого провадження було лише відкрито виконавче провадження (відомості того, що відповідна постанова надсилалася боржнику відсутні) і винесено постанову арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Указані дії були вчинені в 2007 р., а з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України державний виконавець звернувся у 2009 р. Із матеріалів справи не можна встановити, чи робилися протягом цих двох років виклики до державного виконавця і чи виїжджав державний виконавець за місцем прописки боржника для вжиття заходів примусового виконання рішення суду.

У судовому засіданні, яке відбулося 02 травня 2018 р., апелянтом було подано низку копій квитанцій у період із грудня 2009 р. по 21 лютого 2011 р., які підтверджують, що боржником здійснювалася оплата на виконання виконавчого листа, виданого 07 травня 2007 р. Ужгородським міськрайонним судом. Крім того, боржником 08 грудня 2009 р. було здійснено оплату в сумі 200 грн. на рахунок МВ ДВС Ужгородського МРУЮ, а з поданням головний державний виконавець звернувся до суду в березні, тобто на момент звернення головного державного виконавця до суду з таким поданням, боржник здійснював виконання покладеного на нього зобовязання, однак головним державним виконавцем цього не було враховано.

Отже, під час здійснення виконавчих дій державним виконавцем, окрім відкриття виконавчого провадження і винесення постанови про арешт і опис майна боржника, нічого зроблено не було, навпаки, не було враховано, що боржником здійснювалися дії на виконання рішення суду, що підтверджується відповідними квитанціями, а сама лише наявність виконавчого провадження не свідчить про свідоме ухиляння боржника від виконання своїх обовязків.

Тобто, висновок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях.

Наявність судового рішення про стягнення заборгованості та виконавчого провадження за відсутності доказів свідомого ухилення особи від виконання покладених на неї обовязківне може слугувати підставою для обмеження громадянина в праві виїзду за межі України.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав правових і фактичних підстав для задоволення подання, через що постановлена ним ухвала підлягає скасуванню як незаконна, а в задоволенні подання належить відмовити як необґрунтованому.

Керуючисьст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 2.Ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 20 березня 2009 року скасувати. 3.У задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 та вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон відмовити. 4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає. 5.Повний текст судового рішення складено 08 травня 2018 р.

Судді: