Справа №:755/9132/17
Провадження №: 2/755/1472/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2018 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивача - ОСОБА_1,

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача (ТОВ «Народна позика») - ОСОБА_4,

відповідач (ОСОБА_5) - не з'явився,

треті особи - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, ОСОБА_7, про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом, підстави якого було змінено в порядку, передбаченому ст.31 ЦПК України (в редакції закону, чинній на час подання відповідної заяви), в якому просить суд визнати недійсним з моменту вчинення договір №1906003/000-КФІ/14/КЗ купівлі-продажу заставної квартири АДРЕСА_1 від 02 березня 2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та ОСОБА_5.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу заставної №1906003/000-КФІ/14/КЗ за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка належала на праві власності позивачу та передану в іпотеку ТОВ «Каса народної допомоги». Позивач вважає, що ТОВ «Каса народної допомоги» навмисно ввело в оману позивача, не попередивши про продаж заставної на вищевказану квартиру, внаслідок чого зазначений договір купівлі-продажу слід визнати недійсним з підстав, передбачених ст.230 ЦК України. (а.с.99-105)

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 23 серпня 2017 року відкрито провадження у справі. (а.с.40)

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 02 жовтня 2017 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1. (а.с.46-47)

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 24 жовтня 2017 року відмовлено у прийнятті заяви про зміну підстав та предмету позову. (а.с.78-79)

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 11 грудня 2017 року, яка занесено до журналу судового засідання, прийнято заяву про зміну підстав позову. (а.с.114-115)

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 11 грудня 2017 року залучено до участі у справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарську С.І. у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. (а.с.112-113)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року, яка занесено до журналу судового засідання, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_7. (а.с.129)

Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Позивач ОСОБА_1 та представники позивача ОСОБА_8, ОСОБА_3, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з викладених у позовній заяві та заяві про зміну підстав позову.

Представник відповідача - ТОВ «Каса народної допомоги» - ОСОБА_4 в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, подала відзив на позов, який долучений до матеріалів справи (а.с.120-122), в яких зазначила, що предметом оспорюваного договору є цінний папір, а не майно, а передача заставної є відступленням прав кредитора (іпотекодержателя) за основним зобов'язанням та іпотечним договором. Виходячи із норм чинного законодавства України не передбачено обов'язку іпотекодержателя здійснювати попередження іпотекодавця про продаж заставної або одержувати його згоду на укладення договору купівлі-продажу заставної. Крім того, визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.230 ЦК України, можливе лише в разі введення в оману сторони правочину, яким позивач не є, отже відсутні й підстави для визнання правочину недійсним. Оскільки предметом оспорюваного договору є цінний папір, відчуження якого може відбуватися в простій письмовій формі, то обов'язкове нотаріальне посвідчення такого договору законом не передбачене. Також у відзиві зазначено, що право передачі заставної третій особі не залежить від суми основного зобов'язання, яка була погашена на користь первинного кредитора. При цьому, не одержання позивачем вимоги від нового кредитора не є підставою для визнання недійсним правочину між попереднім і новим кредиторами.

В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення аналогічні, викладеним у відзиві.

Відповідач ОСОБА_5 та його уповноважений представник ОСОБА_9, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду заперечення на позов, які долучені до матеріалів справи (а.с.60-64), за змістом заперечень просили позовні вимоги залишити без задоволення та розглянути справу у відсутності відповідача ОСОБА_5 та його представника. Також у запереченнях зазначено, що вимогами Закону України «Про іпотеку» та умовами укладеного з позивачем договору іпотеки передбачено, що передача заставної не потребує згоди іпотекодавця або боржника. Після купівлі ОСОБА_5 заставної, до нього перейшло й право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Оспорюваним договором не були порушені ані вимоги цивільного законодавства, ані права позивача, а часткове погашення позивачем заборгованості за кредитним договором не є перешкодою для укладення договору купівлі-продажу заставної, також відповідач наголосив, що позивачем не надано докази того, що оспорюваним правочином порушені її права.

Треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С.І., ОСОБА_7, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справиповідомлені належним чином, заяв ( клопотань) до суду не подавали.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема вони виникають з договорів та інших правочинів.

Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

19 червня 2014 року між ТОВ «Каса народної допомоги» (фінансова установа) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено Кредитний договір №1906003/000-КФІ/14, відповідно до умов якого фінансова установа надає позичальнику кредит у національній валюті України на загальну суму 100000,00грн. на розвиток підприємницької діяльності позичальника, строком з 19.06.2014р. по 19.06.2015р., який додатковою угодою №1 до даного договору від 19.11.2015р. було продовжено по 19.06.2016р., зі сплатою процентів за користування кредитом за фактичний час користування грошовими коштами з розрахунку 48% річних. (а.с.11-13, 65-67, 68, 148)

Згідно зі статтями 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає, серед іншого, на підставі договору (ч.1 ст.574 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України).

В забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань за Кредитним договором №1906003/000-КФІ/14 від 19.06.2014 року, між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_1 цього ж числа було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, яка перебувала у приватній власності ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 1997 року. (а.с.10)

19 листопада 2015 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір про внесення змін та доповнень №1 до вище вказаного договору іпотеки від 19.06.2014 року, яким сторони домовилися п.9.1. договору іпотеки викласти в наступній редакції: в рамках даного договору іпотекодавець оформляє та видає іпотекодержателю заставну серії АА №000427 від 19.11.2015р. (а.с.73, 149-150)

Пунктами 9.3.-9.6. Договору іпотеки від 19.06.2014 року передбачено, що заставна може передаватися її власником будь-якій особі шляхом вчинення індосаменту. Наступний власник заставної набуває всі права іпотекодержателя (нового кредитора) за основним договором, яким обумовлене основне зобов'язання, та за цим договором, а права попереднього власника заставної як іпотекодержателя (первісного кредитора) припиняються. Після видачі заставної виконання основного зобов'язання та звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено лише на підставі вимоги власника заставної. Звернення стягнення на предмет іпотеки власником заставної здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» а також цим договором. Передача заставної здійснюється шляхом виконання на ній особою, якій належить застава (індосантом), передавального напису (індосаменту) на користь іншої особи (індосата) та передачі оригіналу заставної. Передача заставної не потребує згоди іпотекодавця або боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Передача заставної шляхом вчинення індосаменту надає індосанту всі права іпотекодержателя за цим договором та за основним договором.

Також, 19 листопада 2015 року ОСОБА_1, як боржником та іпотекодавцем, підписана заставна серії АА №000427, за якою боржник зобов'язується перед іпотекодоржателем виконати основне зобов'язання відповідно до кредитного договору №1906003/000-КФІ/14 від 19.06.2014 року зі змінами та доповненнями, укладеного між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_1, вказані розмір основного зобов'язання, проценти за ним, строк та порядок виконання основного зобов'язання, а також визначено право іпотекодержателя на звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки без номеру від 19.06.2014р., зі змінами та доповненнями, в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. (а.с.74, 151)

Вказана заставна містить зазначення про те, що обтяження нерухомого майна іпотекою зареєстроване 19 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, на заставній міститься підпис вказаного нотаріуса та відбиток його печатки.

02 березня 2017 року між ТОВ «Каса народної допомоги» (Продавець) та ОСОБА_5 (Покупець) укладено Договір №1906003/000-КФІ/14/КЗ купівлі-продажу заставної, згідно предмету якого продавець зобов'язується шляхом здійснення передавального напису (індосаменту) передати у власність покупця (продати), а покупець зобов'язується прийняти (купити) заставну (борговий цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов'язанням) на умовах цього договору. Заставна, що продається за умовами цього договору, має наступні реквізити: заставна серії АА №000427, видана 19.11.2015р., що видана за умовами договору іпотеки від 19.06.2014 року, укладеного між продавцем та ОСОБА_1, що укладений у якості забезпечення зобов'язань боржника перед продавцем за кредитним договором №1906003/000-КФІ/14 від 19.06.2014 року, заставна засвідчує безумовне право її власника на отримання від боржника виконання його зобов'язань за кредитним договором, а в разі невиконання таких зобов'язань - право звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить боржнику на праві власності (предмет іпотеки). (а.с.20, 75)

На зворотному боці заставної №000427 розміщене «Поле для вчинення індосаменту», до якого внесені наступні відомості: інформація щодо фізичної або юридичної особи, якій передається заставна: ОСОБА_5 із зазначення серії та номеру паспорта та місця реєстрації. Умови передачі заставної: відчуження (продаж) заставної відповідно до договору №1906003/000-КФІ/14/КЗ купівлі-продажу заставної від 02.03.2017р. Також вказаний стан заборгованості на дату передачі заставної, зазначені: дата передачі заставної - 02.03.2017р.; індосант - ТОВ «Каса народної допомоги», наявні: підпис та прізвище директора товариства, а також відбиток печатки товариства.

Положеннями статті 194 ЦК України передбачено, що цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 20 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) заставна - це іпотечний цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов'язанням, за умови, що воно підлягає виконанню в грошовій формі, а в разі невиконання основного зобов'язання - право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Заставна оформлюється, якщо її видача передбачена іпотечним договором.

Після державної реєстрації іпотеки оригінал заставної передається іпотекодержателю, якщо інший порядок передачі заставної не встановлено іпотечним договором. Заставна не є емісійним цінним папером. Першим власником заставної є особа, яка на момент видачі заставної відповідно до умов іпотечного договору має статус іпотекодержателя. Якщо інше не передбачено іпотечним договором, оригінал заставної передається такому іпотекодержателю.

Заставна може передаватися її власником будь-якій особі шляхом вчинення індосаменту. Наступний власник заставної набуває всі права іпотекодержателя (нового кредитора) за договором, яким обумовлене основне зобов'язання, та за іпотечним договором, на підставі якого була видана заставна, а права попереднього власника заставної як іпотекодержателя (первісного кредитора) припиняються. Попередній власник заставної на вимогу нового власника зобов'язаний передати новому власнику документи та інформацію, які є важливими для здійснення прав, що випливають із заставної. Після видачі заставної виконання основного зобов'язання та звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено лише на підставі вимоги власника заставної. Звернення стягнення на предмет іпотеки власником заставної здійснюється у порядку, встановленому розділом V цього Закону.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» визначено, що цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, що має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

До іпотечних цінних паперів відносяться, серед іншого, заставні. Іпотечні цінні папери - цінні папери, випуск яких забезпечено іпотечним покриттям (іпотечним пулом) та які посвідчують право власників на отримання від емітента належних їм коштів. (п.3 ч.5 ст.3 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок»)

Згідно з положеннями ч 1 ст.196 ЦК України, обов'язкові реквізити цінних паперів, вимоги щодо форми цінного паперу та інші необхідні вимоги встановлюються законом.

У відповідності до частин 1, 4 ст.21 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) заставна складається в письмовій формі в одному примірнику на бланку стандартної форми, яка встановлюється Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку. На всіх оригінальних примірниках іпотечного договору робиться відмітка про видачу заставної. Залежно від предмета іпотеки (нерухоме майно, об'єкт незавершеного будівництва) заставна повинна мати візуальні відмінності, встановлені Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку. Заставна підписується іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

До особи, яка набула право на цінний папір, одночасно переходять у сукупності всі права, які ним посвідчуються (права за цінним папером). ч.1 ст.197 ЦК України)

Частиною 4 ст.4 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» передбачено, що право власності на ордерний цінний папір переходить іншій особі шляхом вчинення на ордерному цінному папері передавального запису (індосаменту). Індосамент може бути бланковим - без зазначення особи, стосовно якої повинні бути виконані зобов'язання, або ордерним - із зазначенням такої особи.

Відповідно до п. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як убачається зі змісту та системного аналізу наведених вище норм Цивільного кодексу України та спеціальних законів, передача права власності на іменний іпотечний цінний папір, яким є видана позивачем 19 листопада 2015 року заставна, фактично є відступленням права вимоги (цесією).

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виниклазобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Законом не передбачено, що кредитні договори підлягають нотаріальному посвідченню. Відтак, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, за яким продавалися би (відступалися) права за кредитним договором, не вимагалося.

Проте, правовідносини, які виникають із договорів іпотеки регулюються главою 49 ЦК України, Законом України «Про заставу» та Законом України «Про іпотеку», який є спеціальним нормативним актом.

Якщо предметом застави є нерухоме майно, то договір застави (іпотеки) повинен бути нотаріально посвідчений (частина 2 статті 13 Закону України «Про заставу», частина 1 статті 577 ЦК України, стаття 18 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України).

Разом з тим, частиною 3 статті 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Дане положення кореспондується з частиною 2 статті 3 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Крім того, у частині 2 статті 220 ЦК України закріплено положення про те, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Отже, виходячи з аналізу даних норм, правочин щодо відступлення права вимоги за іпотечним договором набуває чинності (вважається укладеним, дійсним) з моменту його нотаріального посвідчення або набранням рішення суду про визнання такого правочину чинним законної сили. До цього часу такий правочин слід вважати нікчемним, тобто таким, що є недійсним на підставі закону.

Як вже зазначалося вище, наступний власник заставної набуває всі права іпотекодержателя (нового кредитора) за договором, яким обумовлене основне зобов'язання, та за іпотечним договором, на підставі якого була видана заставна. А відступлення прав за іпотечним договором підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Верховний Суд України в п. 4 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року (далі - Постанова №9) роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

В пункті 5 Постанови №9 роз'яснено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Разом з тим, згідно позовної заяви та заяви про зміну підстав позову, стороною позивача заявлено вимогу про визнати недійсним з моменту вчинення Договір №1906003/000-КФІ/14/КЗ купівлі-продажу заставної, з підстав, передбачених ст.230 ЦК України, а саме - навмисного введення в оману позивача відповідачем ТОВ «Каса народної допомоги», оскільки зазначеним відповідачем не було попереджено позивача про продаж заставної.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. (ч.2 ст.264 ЦПК України)

Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня та 13 квітня 2016 року, а також від 12 жовтня 2016 року в справі №6-1587цс16.

Відповідно до ч. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснено у п.п. 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Позивач вважає введенням в оману не попередження відповідачем ТОВ «Каса народної допомоги» про продаж заставної іншій особі.

Проте а ні умовами основного договору, а ні умовами договору іпотеки, так само і виданою позивачем заставною не передбачений обов'язку кредитора попереджати або повідомляти боржника про відступлення права вимоги.

За загальним правилом (ч.1 ст.516 ЦК України), заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, умовами кредитного договору №1906003/000-КФІ/14 від 19.06.2014 року визначено, що укладанням цього договору позичальник надає згоду на те, що фінансова установа має право повністю або частково передати (відступити) свої права та зобов'язання по цьому договору, а також за договорами, пов'язаними із забезпечення виконання зобов'язання за цим договором, третій особі без додаткового отримання згоди позичальника (п.12.6 кредитного договору).

Ризики, пов'язані з неповідомленням боржника про заміну кредитора у зобов'язанні, несе лише новий кредитор. (ч.2 ст.516 ЦК України)

Більше того, за змістом ст.230 ЦК України, в оману може бути введено лише сторону правочину, якою позивач у оспорюваному нею договорі купівлі-продажу заставної не є.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, ОСОБА_7, про визнання правочину недійсним, є необґрунтованим та таким, що із заявлених у ньому підстав задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд відносить понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при звернення до суду розмірі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 11, 194-197, 203, 215, 220,230, 512-516, 546, 572, 574, 575, 640, 656, 1054 Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про цінні папери та фондовий ринок», ст.ст. 2-4, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, ОСОБА_7, про визнання правочину недійсним.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті судом на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року, шляхом зняття арешту з квартири №88, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Новаторів буд.9.

Відповідно до положень ч.1 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я