АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2374/16-ц 22-ц/774/440/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/2374/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2017 року, яке ухвалено суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 вересня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, який в подальшому уточнила та просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 (Косіора) в м. Кривому Розі її особистою власністю та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення в квартиру.

В обґрунтування позову зазначив, що з 30 вересня 2005 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, який було розірвано за рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 12 жовтня 2010 року.

Під час шлюбу, 04 січня 2006 року, ОСОБА_1 було придбано квартиру № 50, по вул. Косіора (Соборності), буд. №47 у м. Кривому Розі, яку на праві особистої приватної власності 26 січня 2006 року було зареєстровано на імя ОСОБА_1

Посилаючись на те, що квартиру було придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя, вважає, що вказана квартира є його та ОСОБА_1 спільною сумісною власністю, й він, як співвласник, має право проживати в ній. Однак, він не має можливості проживати в квартирі, так як відповідач його не пускає, змінила замки на вхідних дверях, тобто створила йому перешкоди в користуванні житлом.

За таких обставин, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати житлову квартиру АДРЕСА_2 (Косіора) в м. Кривому Розі обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1; усунути йому перешкоди в користуванні вказаною квартирою шляхом вселення в неї.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2017 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 її позовні вимоги до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом залишено без розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано житлову квартиру АДРЕСА_3 (Косіора) в Металургійному районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю, квартирою №50 в будинку №47 по вул. Соборності (Косіора) в Металургійному районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, шляхом вселення останнього у зазначену квартиру.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вважає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його придбання під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею у його набутті. Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції не встановив, що джерелом набуття спірної квартири є її особисті кошти, виручені від продажу належної їй на праві власності квартири та подаровані її матірю, дійшовши передчасного висновку про наявність підстав для застосування ст. 60 СК України до врегулювання спірних правовідносин. Також судом не враховано, що спірну квартиру було придбано за короткий проміжок часу після продажу належної їй на праві власності квартири. Судом не наведено мотивів, з яких він дійшов висновку про наявність підстав для захисту порушеного права позивача шляхом вселення до квартири, тоді як жодних доказів, які б підтверджували намір позивача реалізувати своє право на проживання в квартирі, матеріали справи не містять й сам позивач не заперечував того факту, що з 2010 року він в квартирі не проживав, а мешкав за іншою адресою: АДРЕСА_4.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом встановлено, що з 30 вересня 2005 року сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 12 жовтня 2010 року (а.с. 8,9).

04 січня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 було придбано квартиру, що складається з двох кімнат, загальною площею 43,4 кв.м., в тому числі жилою площею 27,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та зареєстровано право власності на її імя (а.с. 11).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з презумпції спільної сумісної власності майна подружжя на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 та недоведеності відповідачем протилежного, а також з обґрунтованості вимог позивача в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення в квартиру.

Проте, колегія суддів не може погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Аналогічні норми процесуального права закріплено й у статті 263 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, названих вимог закону не дотримався.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, відповідно до п. 3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна.

Як розяснено судам у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, хоча конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, однак зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_6 (на теперішній час ОСОБА_1) Т.В. на праві приватної власності, на підставі договору дарування від 07.05.2004 року, належала квартира АДРЕСА_6 (а.с. 83,84).

30 вересня 2005 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2, про що в Книзі реєстрації шлюбів Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис за №567. Прізвище дружини після шлюбу: ОСОБА_2 (а.с. 8).

17 грудня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_6. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 5 554,00 грн. (а.с. 81).

04 січня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 було придбано квартиру, що складається з двох кімнат, загальною площею 43,4 кв.м., в тому числі жилою площею 27,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Косіора (на теперішній час Соборності)АДРЕСА_7 та зареєстровано право власності на її імя. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 8 762,00 грн. (а.с. 11).

Таким чином, ОСОБА_1 отримала від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири грошові кошти в розмірі 5 554,00 грн., які відразу витратила на придбання спірної квартири, у звязку з чим, колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_1 про те, що її особистий внесок на придбання квартири АДРЕСА_8 (на теперішній час Соборності) в місті ОСОБА_3 становив 5 554,00 грн., які вона отримала від відчуження власної однокімнатної квартири, що дорівнює 63/100 частинам цієї квартири.

Разом з тим, ОСОБА_2, в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, та ст.ст. 12, 81 ЦПК України в чинній редакції, в спростування належності вищевказаних грошових коштів відповідачу, як і доказів в спростування придбання 63/100 частин спірної квартири саме за його кошти, не надано.

Між тим, зазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, який не з'ясовувавши джерело придбання спірного майна подружжя та не надавши правової оцінки наданим відповідачкою доказів на підтвердження придбання спірної квартири за її особисті кошти, дійшов помилкового висновку про те, що квартира АДРЕСА_8 (на теперішній час Соборності) в місті ОСОБА_3 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та підлягає поділу між ними за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України, обґрунтовуючи свій висновок виключно на факті її придбання в період шлюбу.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що спірна квартира є її особистою власністю, оскільки придбана, не лише за кошти отримані від відчуження однокімнатної квартири, але й за кошти, які подарувала їй мати, колегія суддів сприймає критично, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження цих доводів, а сам по собі факт відчуження матірю відповідачки квартири, у період перед придбанням ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_8 (на теперішній час Соборності) в місті ОСОБА_3, не свідчить про те, що кошти від продажу цього майна було передано саме відповідачці для придбання спірної квартири.

Отже, 63/100 частини квартири АДРЕСА_8 (на теперішній час Соборності) в місті ОСОБА_3 є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_1, а тому поділу за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України, що регулюють поділ спільного сумісного майна подружжя, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не підлягає.

37/100 частин квартири АДРЕСА_8 (на теперішній час Соборності) в місті ОСОБА_3 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 30 вересня 2005 року по 12 жовтня 2010 року, при цьому на момент придбання спірної квартири шлюбні відносини не було припинено, а тому, відповідно до ст. 60 СК України, 37/100 частин квартири АДРЕСА_8 (на теперішній час Соборності) в місті ОСОБА_3 є спільною сумісною власністю і підлягає поділу між подружжям у рівних частках.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів, скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_8 (на теперішній час Соборності) в місті ОСОБА_3 спільною сумісною власністю подружжя, у звязку з неповним зясуванням судом першої інстанції обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, що потягло за собою неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалює нове рішення про визнання 63/100 частин квартири АДРЕСА_8 (на теперішній час Соборності) в місті ОСОБА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_1, а 37/100 частин цієї квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_2 до ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.

Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як убачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 з серпня 2010 року не мешкає у спірній квартирі (а.с. 4).

Разом з тим, підстави вважати, що відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням відсутні. Так, позивач не надав суду обґрунтованого посилання ні на дату, коли він намагався вселитися у квартиру, ні на обставини, за яких йому чинилися перешкоди у вчиненні таких дій, ні на вжиті ним заходи задля усунення порушень його житлових прав, якщо такі існували.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у звязку з чим скасовує рішення суду з підстав неповного зясування обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 1, 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільною власністю подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 (Косіора) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області в частині 37/100 її частин обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 до ОСОБА_1.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 (Косіора) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області в частині 63/100 її частин обєктом особистої приватної власності ОСОБА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 625 (шістсот двадцять пять) гривень 24 (двадцять чотири) копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: