АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 602/182/17Головуючий у 1-й інстанції Радосюк А.В.
Провадження № 22-ц/789/205/18 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Ходоровського М.В.

суддів - Щавурська Н. Б., Загорський О. О.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - позивачки ОСОБА_1, адвоката Кутровської Н.М.

представника особи, що подала апеляційну скаргу Кащишин О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 602/182/17 за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на рішення Лановецького районного суду від 30 жовтня 2017 року (головуючий суддя Радосюк А.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Вербовецької сільської ради Лановецького району Тернопільської області, Лановецької районної державної адміністрації про визнання права на земельну ділянку (пай),-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_1 пред"явила позов до Вербовецької сільської ради Лановецького району Тернопільської області, Лановецької районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання права на земельну частку (пай) в КП агрофірма "Вербовецька" Лановецького району в розмірі 2,64 в умовних кадастрових гектарах; про виділення їй земельну ділянку в розмірі 2,64 в умовних кадастрових гектарах із земель запасу, що перебувають за межами населеного пункту Вербовецької сільської ради та про зобов"язання управління Держгеокадастру у Тернопільській області виготовити документи на земельну ділянку.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 від вимоги про зобов"язання управління Держгеокадастру у Тернопільській області виготовити документи на земельну ділянку відмовилася.

Позовна заява мотивована тим, що у 1979 році вступила у члени колгоспу ПСП "Вербовецьке", де працювала з 1 червня 1979 року по 30 квітня 1993 року. У період з 20 березня до 10 листопада 1994 року працювала у СТВЗМП агрофірма "Вербовець". Відповідно до архівної довідки №27 від 20 лютого 2017 року згідно протоколів засідань була членом СТВЗМП агрофірма "Вербовець".

Посилаючись на те, що її з членів сільськогосподарського підприємства, згідно цієї ж довідки виключено не було, їй на час пред"явлення позову стало відомо про порушення її права на отримання земельної частки, позивачка просила її вимоги задовольнити.

Рішенням Лановецького районного суду від 30 жовтня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) в КП агрофірма "Вербовецька" Лановецького району в розмірі 2,64 в умовних кадастрових гектарах. Вирішено виділити ОСОБА_1 земельну частку (пай) в розмірі 2,64 в умовних кадастрових гектарах із земель запасу, що перебувають за межами населеного пункту Вербовецької сільської ради.

В апеляційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права й порушення судом норм процесуального права, а також на необгрунтованість рішення суду просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно рішення суду факт членства позивачки у сільськогосподарському підприємстві грунтується на недопустимих доказах, протокол зборів про прийняття її в члени підприємства відсутній. Судом при ухваленні рішення не розмежовано поняття "трудові відносини" та "членство" у підприємстві. Визнаючи факт членства позивачки у с.г. підприємстві, суд безпідставно прийняв до уваги довідку, яка підтверджує не членство у підприємстві а трудові відносини.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що виділивши ОСОБА_1 земельну частку (пай) в розмірі 2,64 в умовних кадастрових гектарах із земель запасу, що перебувають за межами населеного пункту Вербовецької сільської ради суд фактично вирішив питання про права та обов"язки Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, яке є розпорядником земель.

Апеляційна скарга також мотивована порушенням судом вимог ст. 257 ЦК України, так як позивачка з позовом звернулася по спливу строку позовної давності.

У судовому засіданні позивачка та її представник апеляційну скаргу заперечили, представник Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області апеляційну скаргу підтримала.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою, п"ятою ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення місцевого суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 01 червня 1979 року по 30 квітня 1993 року, з 20 березня 1994 року по 10 листопада 1994 року, згідно довідки, виданої Вербовецькою сільською радою Лановецького району Тернопільської області на підставі особових книг по оплаті праці за 1979-1988 року та 1990- 1994 року та копії відомості про кількість зароблених трудоднів, трудової участі в колективному виробництві ОСОБА_1, працювала в ПСП «Вербовецьке».

За даними довідки № 27, виданої 20.02.2017 року архівним відділом Лановецької районної державної адміністрації, в документах архівного фонду «СТВЗМП а/ф «Вербовець» с.Вербовець в протоколі зборів уповноважених членів агрофірми «Вербовець» від 20 березня 1994 року № 1 значиться рішення, згідно якого було прийнято в члени колгоспу ОСОБА_1, в протоколах засідань правління та в протоколах загальних зборів колгоспу ім. Кутузова с.Вербовець за 1996 рік рішення про виключення з членів колгоспу ОСОБА_1 не значиться (а.с.16).

Згідно довідки № 26, виданої 20.02.2017 року архівним відділом Лановецької районної державної адміністрації, в документах архівного фонду СТВЗМП а/ф «Вербовець» с.Вербовець відомості про розмір паю ОСОБА_1 у вигляді земельної ділянки, її площі та цільового призначення відсутні (а.с.15).

Згідно даних бази КДР станом на 01 січня 2013 року, бази ГІС6 та НКС станом на 01 січня 2016 року, за ОСОБА_1 земельні ділянки у власності на території Лановецького району не зареєстровані(а.с.17).

Згідно копії довідки № 119, виданої 17.02.2017 року Вербовецькою сільською радою Лановецького району Тернопільської області, середній розмір земельної ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва (паю) по с.Вербовець становить 2,64 у.к. одиниць(а.с.18).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Державний акт на право колективної власності на землю селянській спілці «Вербовець» було видано 21.06.1996 року.

Відповідно до трудової книжки, оглянутої судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 виключена з членів Приватного сільськогосподарського підприємства "Вербовецьке" 17.07.2002 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що позивачка на час передачі землі у колективну власність була членом колективного сільськогосподарського підприємства та мала право на отримання земельної частки (пай).

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 Указу Президента України №720 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Із змісту даної норми випливає, що право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства, отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю, включення до списку осіб, доданого до цього акта. Право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були чи залишалися членами цього підприємства.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), зокрема є: рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» потрібно мати на увазі, що згідно зі ст.25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного Кодексу, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного списку пайовиків особи, яка була членом колективного підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N720/95 має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві.

З врахуванням вимог зазначених актів цивільного законодавства, наявності доказів про вступ у члени КСП та відсутності доказів того, що ОСОБА_1 була виключена з членів колгоспу «СТВЗМП» а/ф «Вербовець» на час передачі земельної ділянки у колективну власність, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачка мала право на земельну частку (пай).

Доводи в апеляційній скарзі про те, що суд на підтвердження факту членства позивачки прийняв до уваги не належний та не допустимий доказ - довідку сільської ради про прийняття в члени КСП, оскільки таким документом, може бути лише протокол загальних зборів членів (КСП) про прийняття у члени останнього, є безпідставними, так як рішення суду про встановлення цієї обставини грунтується не на довідці сільської ради а на даних протоколу зборів уповноважених членів агрофірми «Вербовець» від 20 березня 1994 року № 1, інформація про що міститься у довідці.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду, яким задоволено позов, не можна визнати законним і обгрунтоваим, виходячи з наступного.

Згідно статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі статтею 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що строк позовної давності застосовується у спорі, коли судом визнано, що право позивача є порушеним.

Встановлено, що як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції Головне управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області просило та просить про застосування строку позовної давності.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що розпаювання земельної ділянки, проводилося у 1996 році після видачі селянській спілці «Вербовець» у 1996 році Державного акта на право колективної власності на землю і про це позивачці було відомо.

Виходячи з наведеного, її посилання про те, що не знала про не включення її у списки осіб, що мають право на пай, що про порушення права дізналася перед зверненням в суд з даним позовом, є безпідставні,так як знаючи про проведення розпаювання землі у 1996 році позивачка не могла не знати, що вона не включена у списки осіб, що мають право на отримання земельної частки.

Оскільки з позовом за захистом порушеного права позивач звернулася по спливу встановленого законом строку про застосування якого заявлено Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області, у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивачки та її представника про те, що суд першої інстанції питання про права та обов"язки головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області не вирішив, оскільки землі запасу знаходяться не у розпорядженні апелянта, виходячи з наступного.

Згідно ч.І ст. 17 Земельного кодексу України, в редакції 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

01 січня 2002 року набрав чинності новий Земельний кодекс України. Відповідно до п. 1 статті 116 цього Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Нормами п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади.

Виходячи з повноважень, визначених у статті 122 Земельного кодексу України, саме районі державні адміністрації з 01 січня 2002 року до 31 грудня 2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.

Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245- VI «Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно п. 3 Прикінцевих та Перехідних Положень згаданого Закону, з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 нього розділу.

Також, згаданим Законом внесено зміни до статті 122 Земельного кодексу України, якою визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок

Згідно частини 4 даної статті (із внесеними змінами) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб;

Відповідно п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

У відповідності до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 № 308, Головне управління є територіальним органом Держгеокадастру.

Підпунктом 13 пункту 4 вказаного Положення передбачено, що Головне управління, відповідно до покладених на нього завдань, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Тернопільської області.

Отже, з 01 січня 2013 року, з набуттям чинності змін до Земельного кодексу України, передачу у власність чи користування земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Тернопільської області (за межами населеного пункту) здійснює Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

За вимогами статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1,259 ч.1,2,8, 374 ч.2, 376, 381ч.1,3, 382-384, 389 ч.1 п.1, 390 ч.1 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області задовольнити.

Рішенння Лановецького районного суду від 30 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вербовецької сільської ради Лановецького району Тернопільськлої області, Лановецької районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай) та виділення земельної ділянки в розмірі 2.64 у.г із земель запасу.

Стягнути із ОСОБА_1 в користь головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області судові витрати понесені з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в сумі 960 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 8 травня 2018 року.

Головуючий - Ходоровський М.В.

Судді - Загорський О.О.

Щавурська Н.Б.