АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2018 року м. Чернівці

справа № 715/2359/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складіколегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Височанської Н. К., Одинака О. О.

секретар Герман Я.І.

з участю представника відповідачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 лютого 2018 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Цуренко В. А.),

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначав, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 1993 року по 2013 рік.

Разом вони проживали у житловому будинку АДРЕСА_1, який спочатку належав батькові відповідачки, а за договором дарування від 04 квітня 2004 року перейшов у власність відповідачки.

Позивач зазначав, що в період шлюбу за кошти, які він заробляв на заробітках, в т.ч. в Італії, житловий будинок був реконструйований та відремонтований, у ньому збільшилося кількість кімнат з 3-х до 5-ти.

Просив визнати спірне нерухоме майно об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 лютого 2018 року у задоволенні позовну відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_3 не подала.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Предметом спору є житловий будинок АДРЕСА_1, який належав батькові відповідачки ОСОБА_4, а за договором дарування від 04 квітня 2004 року перейшов у власність відповідачки, що визнається сторонами та стверджується копією договору дарування (а.с.38), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 108036649) (а.с.13).

Позивач стверджував, що у період перебуванні у шлюбі з відповідачкою за кошти, які він отримував від своєї роботи, вартість та площа житлового будинку і господарських споруд значно збільшилася, що є підставою для визнання спірного майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У позовній заяві позивач на підтвердження того, що спірний житловий будинок під час перебування з відповідачкою у шлюбі істотно збільшився у вартості за рахунок його коштів та праці просив допитати свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 Просив також допитати свідка ОСОБА_7 без зазначення обставин, які свідок може підтвердити.

У подальшому позивач змінив клопотання про виклик свідків, просив розглянути справу за його відсутності та замість допиту указаних свідків просив приєднати до справи письмові свідчення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 21-24).

Указані письмові свідчення містять твердження про проведення за участі позивача під час шлюбу з відповідачкою за рахунок його праці та коштів капітельного ремонту спірного житлового будинку та господарських будівель, внаслідок чого господарство збільшилося в обсязі та вартості.

Водночас ці свідчення не містять даних про конкретний період проведення поліпшень житлового будинку та господарських будівель.

На заперечення позову представник відповідачки подала копію технічного паспорта на спірний будинок, який складено 11 лютого 2004 року, тобто до укладення договору дарування від 04 квітня 2004 року, за яким будинок перейшов у власність відповідачки (а.с.35-36).

Належним чином засвідчену копію такого паспорта представник відповідачки подала до апеляційного суду.

Відповідно до указаного технічного паспорта житловий будинок складається з коридору, 6,5 кв. м, комори, 7,6 кв. м, коридору, 5,0 кв. м, ванної, 6,0 кв. м, кухні, 11,2 кв. м, чотирьох кімнат площею 11, 2 кв. м, 23,6 кв. м, 11,9 кв. м, 14,1 кв. м.

Отже, відповідачці було подаровано не будинок меншою площею, що складався з трьох кімнат, як про це стверджував заявник в позовній заяві, а в названому складі та відповідною площею, яким він є і на даний час.

Тому висновок суду першої інстанції про недоведеність та безпідставність заявленого позову є по суті правильним.

Заявник посилається на те, що його позовна заява безпідставно не була прийнята до розгляду як зустрічний позов, а розглядалася на загальних підставах.

Проте указане не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Заявник в апеляційній скарзі зазначає, що спірний будинок та господарські будівлі були подаровані відповідачці її батьком у 2004 році після того як він (позивач) за власні кошти та власною працею покращив це нерухоме майно.

Як слідує зі змісту договору дарування житлового будинку від 09 квітня 2004 року будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами належав дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1, виданого виконкомом Кам'янської сільської ради Глибоцького району 19 лютого 2004 року.

Тому, можлива участь позивача у поліпшенні спірного нерухомого майна у період, коли воно було власністю батька відповідачки чи інших осіб, не може бути підставою для визнання цього майна об'єктом спільної сумісної власності сторін у справі як подружжя за предметом та підставою позову, який заявлено ОСОБА_2

Правомірність набуття права власності на спірне майно батьком відповідачки та сам договір дарування житлового будинку позивачем у цій справі не оспорюються.

Відповідно, зважаючи на предмет та підстави позову, необхідності у допиті свідків, в т. ч. свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 немає.

Заявник посилається на неврахування судом першої інстанції норм ст. 47 Конституції України та ст. 1 ЖК УРСР щодо гарантій права на житло.

Проте предметом спору у справі не є визнання права на житло чи примусове позбавлення житла.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги норму ст. 25 КпШС України, яка регулювала відносини, пов'язані з виникненням спільної сумісної власності подружжя на роздільне майно, що їм належало.

Проте, зважаючи, що позовні вимоги заявника зводилися до визнання права на нерухоме майно, яке набуто відповідачкою після 01 січня 2004 року, до спірних відносин підлягають застосуванню норми СК України.

Заявник посилається на неправдивість свідчень свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, проте на конкретні докази на спростування цих свідчень не посилається.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Наявні у справі докази та доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Заявник посилається на неповідомлення його про час та місце розгляду справи.

Проте такі доводи спростовуються розпискою про отримання повістки (а.с.14), клопотанням про розгляд справи за відсутності позивача (а.с.19-20), рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.44).

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 10 травня 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Н. К. Височанська

О. О. Одинак