Справа № 331/3004/18
Провадження 2/331/880/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26 » квітня 2018 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Антоненко М.В. при секретарі Андрієнко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд до відповідача ОСОБА_2 із позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Вказана позовна заява, зокрема, обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є рідним племінником ОСОБА_3, яка померла 03.04.2017 р. Оскільки з травня 2015 р. спадкодавець потребувала постійної турботи та догляду, заявник весь цей період до моменту смерті ОСОБА_3 постійно проживав та піклувався за своєю тіткою, вживав всі необхідні дії для належного її медичного догляду, харчування, гігієни, тощо.

Відповідач скористався правом подати відзив на позовну заяву. У відзиві зазначив, що позов не визнає, вважає позовні вимоги безпідставними. В обґрунтування своїх заперечень посилається на ст. ст. 1254, 1268, 1270 Цивільного кодексу України, також зазначає, що проживав на момент смерті зі спадкодавцем, піклувався, купував ліки, та фактично успадкував за ОСОБА_3 її майно, просив справу розглядати за його відсутності.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не зявився, надав письмові заперечення згідно з якими, починаючи із вересня місяця 2015 року, він проживав разом із ОСОБА_3, у її будинку. Оскільки у неї не було дітей чи чоловіка котрий міг би за нею доглядати, то він здійснював догляд за ОСОБА_4, та враховуючи невисокий розмір її пенсії за свої особисті кошти він купував їй ліки, продукти харчування та оплачував комунальні послуги.

За життя ОСОБА_4 в подяку за його добре ставлення до неї та враховуючи, що саме він фактично її утримував і доглядав обіцяла, що все її майно котре на час смерті належатиме їй перейде до нього в порядку спадкування. За два роки коли він проживав із нею жодні родичі її не провідували та не цікавились її здоров'ям.

Положеннями частини 3 ст.1268 Цивільного кодексу України, передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином він як особа котра проживала на час смерті із спадкодавцем та здійснювала догляд за ним є спадкоємцем котрий прийняв спадщину й відповідно саме мені як спадкоємцеві має належати право власності на майно котре належало ОСОБА_4 у тому числі і на спірну квартиру.

Що стосується посилань позивача у позовній заяві на заповіт, який складений 18.07.2015 року за яким ОСОБА_4 заповіла спірне майно позивачеві вважає, що вказаний заповіт не може слугувати підставою для виникнення у позивача права власності на успадковане майно, оскільки після складення заповіту спадкодавець змінила свою волю та вирішила заповісти все своє майно (включаючи спірну квартиру) саме йому. Можливість скасування раніше складеного заповіту передбачена також нормами закону, а саме положеннями ст.1254 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі зміни останньої волі спадкодавця, попередній заповіт виданий спадкодавцем скасовується.

Для спростування будь яких претензій позивача на успадковане мною майно, він має намір звернутись до суду із відповідним позовом про встановлення факту того, що спірне майно вже після складення заповіту ОСОБА_4 заповідала саме йому і цей факт може бути беззаперечно підтверджено свідченнями свідків котрі є жителями сусідніх квартир та чули останню волю померлої.

Просив суд відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши відзив відповідача, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Статтями 1217-1218 Цивільного кодексу України вказано, що спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Так, ст. 1247 Цивільного кодексу України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п. п. 2, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

При вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право:

1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК) ;

2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов'язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність (частини друга, третя, четверта статті 1235 ЦК) ;

3) охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому. Якщо він розподілив між спадкоємцями лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав (частини перша, третя статті 1236 ЦК) ;

4) зробити у заповіті заповідальний відказ, відказоодержувачами у якому можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до числа спадкоємців за законом (стаття 1237 ЦК) ;

5) зобов'язати спадкоємців до вчинення певних дій немайнового характеру, зокрема, щодо розпорядження особистими паперами, визначення місця і форми здійснення ритуалу поховання, дій, спрямованих на досягнення суспільно корисної мети (стаття 1240 ЦК) ;

6) обумовити виникнення права спадкування наявністю певної умови (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо), тобто скласти заповіт з умовою. Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства (частини друга, третя статті 1242 ЦК) ;

7) установити сервітути щодо земельних ділянок, без зміни їх цільового призначення, інших природних ресурсів або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб (стаття 1246 ЦК) ;

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується на загальних підставах спадкоємцями за законом, до їх числа входять і ті спадкоємці відповідної черги за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

На підставі свідоцтва про смерть, серії І-ЖС, виданого 04 квітня 2017 року Олександрійським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, встановлено, що ОСОБА_3 померла 03 квітня 2017 року, про що складено відповідний актовий запис за № 16.

Згідно із заповітом № 2-345, що зареєстрований у спадковому реєстрі за № 57705469, складеним ОСОБА_3 та посвідченим 18 липня 2015 року державним нотаріусом ОСОБА_5 Четвертої запорізької державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 заповідала все своє майно позивачу ОСОБА_1; у відповідності до свідоцтва про право власності на житло № 568 від 24.06.1996 р., свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 січня 2004 року зареєстрованого в реєстрі за № 2-23, свідоцтва про право на спадщину за законом від10 липня 2015 року зареєстрованого в реєстрі за № 2-319 спадкова справа № 28/2015, ОСОБА_3 на момент смерті була власницею нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Згідно зі статтями 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.-ст. 80, 81 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що спадкодавцем ОСОБА_3 було складено заповіт на користь позивача за формою, що відповідає ст. 1247 Цивільного кодексу України. Тому, суд критично відноситься до тверджень відповідача, оскільки ним не доведено належними та допустимими доказами іншого розпорядження померлої ОСОБА_3 окрім заповіту від 18 липня 2015 року, наданого позивачем.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 81, 259, 215, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії СО901292, виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України а м. Києві 06.06.2002 р.) право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом № 2-345, що зареєстрований у спадковому реєстрі за № 57705469, складеним ОСОБА_3 та посвідченим 18 липня 2015 року державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.В. Антоненко