У Х В А Л А

10 травня 2018 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Єршова Л.С., дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранської релігійної громади села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області до Церковного Управління (ОСОБА_2) ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранської Церкви України про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання засідання таким, що не відбулося, прийнятого рішення недійсним, зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранська релігійна громада села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області, місцезнаходження: Одеська область, Овідіопольський район, с.Петродолинське, вул.Соснова, 7, звернулася до суду з позовною заявою до Церковного Управління (ОСОБА_2) ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранської Церкви України, місцезнаходження: 65023, м.Одеса, вул.Новосельського, 68, про визнання неправомірним та скасування рішення ОСОБА_2 ОСОБА_1 Євангеліно-Лютеранської Церкви України, оформленого Оголошенням про неможливість подальшого перебування 3-х членів Президії Сеноду Є.Донецької, О. Фішера та О.Клюндт в його складі та призвання обраних Синодом заступників; визнання засідання ОСОБА_3, що проходило в м.Дніпро 08-10 вересня 2015 року таким, що не відбулося, а прийняте на даному засіданні рішення ОСОБА_3, оформлене ОСОБА_3 від 08-10 вересня 2015 року визнати недійсним; зобовязання Церковного Управління (ОСОБА_2) ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранської Церкви України провести засідання Церковного керівництва (синодального комітету) ОСОБА_2 ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранської Церкви України у повноважному складі, затвердженому п.п. 11,12 ОСОБА_3 НЄЛЦУ від 20-22 жовтня 2014 року у складі ОСОБА_2 Машевські, ОСОБА_4 ОСОБА_5 та членів Президії Синоду Алли Вольф, Олега Фішера, Євгенії Донецької та Оксани Клюндт; зобовязання Церковного Управління (ОСОБА_2) ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранської Церкви України скликати (із належним повідомленням релігійних громад, які станом на 03 березня 2015 року були членами НЄЛЦУ та провести в порядку визначеному Статутом НЄЛЦУ, засідання ОСОБА_4 за участі членів Президії Церковного Управління (ОСОБА_2) ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранської Церкви України у повноважному складі, затвердженому п.п. 11,12 ОСОБА_3 НЄЛЦУ від 20-22 жовтня 2014 року у складі ОСОБА_2 Машевські, ОСОБА_4 ОСОБА_5 та членів Президії Синоду Алли Вольф, Олега Фішера, Євгенії Донецької та Оксани Клюндт.

Позов подано з підстав неправомірності проведення засідання релігійної організації та визнання незаконними рішень її органів управління.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Кравчук Т.С. від 07.06.2017 року відкрито провадження по справі за зазначеним позовом.

На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 12 квітня 2018 року №1093/0/15-18 про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у звязку з поданням заяви про відставку, за допомогою системи автоматизованого документообігу суду визначено, що розгляд цієї справи здійснюватиме суддя Приморського районного суду м.Одеси Єршова Л.С. (протокол повторного авторозподілу від 05.05.2018 року).

Станом на теперішній час справа по суті не слухалась.

Розглянувши матеріали цивільної справи, суддею встановлено наступне.

Відповідно до ст. 35 Конституції України церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організації.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

По суті захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним визначеним законом способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України, п.10 ч.2 якої власне визначає одним із способів захисту визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, однак не органів об`єднань громадян чи релігійних організацій.

Інші способи захисту порушених прав частіше за все визначаються спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Позивач вважає порушеним своє право на участь у керівництві релігійної організації, а також, що засідання ОСОБА_4, рішення ОСОБА_2 були проведені (прийняті) з порушенням вимог Статуту релігійної організації.

При цьому, позивач не посилається на жодну норму права, окрім ст.ст. 5,7, 9, 12, 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», якими визначено, що релігійна організація зобов`язана додержуватись вимог чинного законодавства і правопорядку та не повинна втручатись у діяльність інших релігійних організацій, правоздатність релігійної організації визначається її статутом (положенням), а також встановлено вимоги до статутів релігійних організацій, порядок їх прийняття та реїстрації.

Однак, ні наведені правові норми, ні будь-який інший закон не передбачають обраний позивачами спосіб захисту їхніх прав - визнання недійсними і скасування рішень зборів релігійної громади, їх керівника.

Стаття 275 ЦК України визначає, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права, який здійснюється способами встановленими гл.3 цього Кодексу, зокрема ст.16 ЦК, яка разом з тим, теж не передбачає можливості визнання незаконними рішень релігійної організації, про що власне й пред`явлено позовні вимоги.

Зміст конкретних прав та обов`язків члена релігійної організації, діяльності керівних органів релігійної організації, якими власне є позивач та відповідач по справі, визначається спеціальним Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» та Статутами цих організацій, які належно затверджені та зареєстровані (а.с. 13-31).

Слід зазначити, що сам позивач у позові зазначає, що відповідно до Статуту формування складу ОСОБА_7 віднесено до компетенції ОСОБА_7, який здійснює свою діяльність у формі засідань.

Також згідно з п. 4.3. Статуту Церковного управління (ОСОБА_2) НЄЛЦУ ОСОБА_7 є також вищою апеляційною інстанцією в НЄЛЦУ для вирішення внутрішніх і міжгромадських конфліктів.

Оскарження в судовому порядку дій та рішень керівних органів релігійних організацій щодо членства чи обрання його керівних органів не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту порушених прав членів таких організацій, оскільки в даному разі йдеться не про порушення прав і свобод громадянина, а про діяльність релігійної організації, зокрема про її акти та дії, що належать до внутрішньоорганізаційної діяльності організації і є її виключною компетенцією.

Згідно з ст. ст. 7, 8, 12, 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов'язковим. Статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у встановленому законом порядку. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з'їздах, конференціях. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов'язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» забезпечення виконання та додержання законодавства про свободу совісті, світогляду, віросповідання та релігійні організації здійснюють у межах компетенції центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері релігії, інші центральні органи виконавчої влади, органи прокуратури, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Тому, саме до компетенції зазначених органів, а не суду належить вирішення питання про перевірку законності рішень загальних зборів громадських організацій та відповідність їх вимогам статуту, й лише бездіяльність зазначених органів в цьому питанні могла бути предметом судового оскарження.

Суддя також зазначає, що для реалізації своїх прав на задоволення релігійних потреб позивачі можуть в установленому законом порядку створити нову релігійну організацію або вступити до іншої діючої релігійної громади.

Враховуючи викладене, всі питання, пов'язані із створенням релігійної організації, прийняттям нею рішень в межах її компетенції, членством у цій організації та її ліквідацією, відносяться до її внутрішньої статутної діяльності. Тому при незгоді окремих членів релігійної громади з прийнятими нею рішеннями, вони можуть оспорити їх в межах процедур, встановлених Статутом організації.

Оскільки питання створення і ліквідації релігійної громади відноситься до сфери її діяльності, здійснюваної в межах закону, держава не вправі втручатися в цю діяльність, в тому числі шляхом визнання недійсними чи скасування відповідних рішень громади.

Зазначена правова позиція узгоджується з позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 23 травня 2001 року N 6-рп/2001 по справі N 1-17/2001, відповідно до якої визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), положення абзацу п'ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України ( 1501-06, 1502-06, 1503-06 ) про те, що судам не підвідомчі скарги "на акти і дії об'єднань громадян, які відповідно до закону, статуту (положення) належать до їх внутріорганізаційної діяльності або їх виключної компетенції".

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у звязку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Аналогічну норму містив ЦПК України в редакції, що діяла на час подання позову (п. 1 ч. 1 ст. 205).

Відтак, суд прийняв до розгляду справу, яка не підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства, тому провадження по справі підлягає закриттю.

Одночасно суд роз`яснює позивачу його право на оскарження рішень ОСОБА_2 Церкви у відповідності до приписів Статуту та ст. 29 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Керуючись ст. ст. 255, 256, 353,354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранської релігійної громади села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області до Церковного Управління (ОСОБА_2) ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранської Церкви України про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання засідання таким, що не відбулося, прийнятого рішення недійсним, зобовязання вчинити дії, - прийняти до провадження.

Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранської релігійної громади села Петродолинське Овідіопольського району Одеської області до Церковного Управління (ОСОБА_2) ОСОБА_1 Євангелічно-Лютеранської Церкви України про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання засідання таким, що не відбулося, прийнятого рішення недійсним, зобовязання вчинити дії, - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її підписання суддею, проте може бути оскаржена протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Згідно з ст. 354 та відповідно до п. 8 та п.п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до апеляційного суду Одеської області.

Суддя Єршова Л.С.