Справа № 530/589/18
Номер провадження 2-о/530/38/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 травня 2018 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Должко С.Р.,секретаря Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків Полтавської області цивільну справу за заявою

ОСОБА_1, заінтересована особа Зіньківський районний відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вулиця Воздвиженська, 64, міста Зіньків, Полтавської області, 38100) про встановлення факту смерті,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6 в м.Алчевськ, Луганської області.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 8 травня 2018 року відкрито провадження по цивільній справі.

У своїй заяві ОСОБА_1 зазначає, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 і проживала в м. Алчевськ, Луганської області. У зв'язку з активізацією бойових дій, повсюдних проявів насильства та порушень прав людини в м. Алчевську Луганської області, вона змушена була покинути постійне місце проживання та виїхати у більш безпечніше місце. На даний час вона проживає в АДРЕСА_1 та відповідно до довідки виданою Управлінням соціального захисту населення Зіньківської районної державної адміністрації про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 27.03.2017 року, є внутрішньо переміщеною особою.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, померла ІНФОРМАЦІЯ_6 на території проведення антитерористичної операції в м. Алчевськ Луганської області. Документами, що підтверджують факт її смерті є свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1, видане відділом записів актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки від 26.04. 2018 року, лікарське свідоцтво про смерть № 154 від 26.02.2018 року, та довідка про причину смерті № 154 від 26.02.2018 року.

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану в м. Коммунарськ в Луганській області від 10.06.1964 року, серія НОМЕР_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 доводиться, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, мамою.

Відповідно до Постанови Верховної ради України «Про відновлення місту Комунарськ Луганської області колишнього найменування Алчевськ» від 26.03.1992 № 2237-ХІІ, відновлено місту Комунарськ Луганської області колишнє найменування Алчевськ.

Згідно довідки виданої Алчевським міським управлінням юстиції в Луганській області від 10.11.2015 року № 1609, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції, ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, актовий запис № 1152.

26 листопада 1996 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції зареєстровано розірвання шлюбу, актовий запис № 510. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища мені і чоловікові «ОСОБА_1».

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_3 від 26 листопада 1996 року виданого Алчевським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, ОСОБА_1 розірвала шлюб з ОСОБА_4 і залишила прізвище «ОСОБА_1».

12 квітня 2018 року заявник зазначає, що за місцем свого фактичного проживання вона звернулася до Зіньківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області з метою реєстрації смерті мами ОСОБА_2, однак їй відмовили у вчиненні вказаної дії, оскільки для підтвердження смерті пред'явлено документ, який не є підставою для державної реєстрації смерті на території України (відмова № 520/15.6-05.05-64 від 12.04.2018 р.).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів.

Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою.

Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Указом Президента України № 405/2014 від 14.04.2014 року Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» з квітня 2014 року на території Донецької та Луганської областей проводиться антитерористична операція.

Відповідно до Додатку 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085 від 07.11.2014 року м. Алчевськ Луганської області входить до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження.

Таким чином, документи видані на території м. Алчевськ Луганської області, свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1, видане Відділом записів актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки від 26.04. 2018 року, лікарське свідоцтво про смерть № 154 від 26.02.2018 року, та довідка про причину смерті № 154 від 26.02.2018 року, засвідчують факт смерті мами ОСОБА_2 в певний час, а саме ІНФОРМАЦІЯ_6. Проте, вище вказані документи не є підставою для реєстрації смерті ОСОБА_2 органом державної реєстрації актів цивільного стану за правилами ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», що у свою чергу створює перешкоди та робить неможливим оформлення свого права на спадкове майно.

Крім того, факт смерті ОСОБА_2, в певний час підтверджується накладною мол.-салону «ІНФОРМАЦІЯ_7» від 27.02.2018. з наданням ритуальних послуг і проведення поховання ФЛП ОСОБА_5, свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 серія НОМЕР_4, свідоцтвом платника єдиного податку ОСОБА_5серія НОМЕР_5 (вид господарської діяльності суб'єкта господарювання - організування поховань і надання суміжних послуг).

Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд вважає, що вимоги за заявою підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до п.1 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995 року №5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз.2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно частини 2 ст.317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Оцінюючи докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За ч.ч.3, 4 ст.49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Указом Президента України від 14 листопада 2014 року №875/2014 уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», яким доведено до відома громадян України, державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, їх посадових і службових осіб, що будь-які органи, їх посадові та службові особи, утворені, обрані, сформовані та призначені за результатами так званих виборів 2 листопада 2014 року, які проводилися в окремих районах Донецької та Луганської областей, є такими, що утворені, обрані, сформовані, призначені і діють усупереч Конституції та законам України, а також зобов'язано КМУ вжити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв.

Постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» надано статус «тимчасово окупованих» територіям окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена Постановою ВР України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року.

Відповідно до додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України №1275 від 02 грудня 2015 року місто Алчевськ, Лугаснької області віднесений до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

В силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Відповідно ст.9 вказаного Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Виходячи з наявних у справі доказів вбачається, що реєстрація смерті сина заявниці у органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась, можливості зареєструвати його смерті на підставі вищезазначеного свідоцтва про смерть немає, оскільки воно не відповідає визначеній чинним законодавством формі для проведення державної реєстрації смерті, тому відновлення порушених прав заявника неможливо в іншій спосіб, як встановлення даного юридичного факту в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою.

Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні передбачено, що підставою для проведення державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Згідно роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Наведене свідчить, що факт смерті матері заявниці є доведеним, та враховуючи, що він помер на тимчасово окупованій території, реєстрація його смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі наданого свідоцтва є неможливою, а встановлення факту смерті необхідне для отримання свідоцтва про смерть легітимним державним органам, суд приходить до висновку, що вимоги заявника законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню.

На підставі викладеного,та керуючись ст.ст. 1, 9, 17, 18 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.ст.1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268, 354, 294,317-319,430 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву, ОСОБА_1, заінтересована особа Зіньківський районний відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 паспорт серії НОМЕР_6 який виданий 18.07.2002 року Алчевським МВ УМВС України в Луганській області, згідно якого ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 - визнавши датою її смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 та місцем смерті м. Алчевськ, Луганської області; Україна, причина смерті - постінфарктний кардіосклероз з кальцинозом стінки.

Рішення суду є підставою для державної реєстрації смерті особи.

Допустити негайне виконання рішення.

Копію рішення надіслати заявнику та заінтересованій особі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р.Должко

Секретар Н.І.Бедюх