Справа №490/3191/17 26.04.2018
Провадження №22-ц/784/544/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року м. Миколаїв

справа № 490/3191/17-ц

Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Яценко Л.В.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателю

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва ухвалене 24 січня 2018 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду (повний текст судового рішення складено 24 січня 2018 року),

У С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - ПриватБанк) звернувся з позовом до ОСОБА_1 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя.

Позивач зазначав, що рішенням Центрального районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2012 року в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором № NКСNGК04040073, укладеним 29 березня 2007 року між банком та ОСОБА_1, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок відповідача загальною площею 59 кв.м. по АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання кредитних зобов'язань, а також на права іпотекодержателя, передбачені статтею 34 Закону «Про іпотеку», ПриватБанк просив передати предмет іпотеки в його управління, зобов'язати ОСОБА_1 на період до реалізації предмета іпотеки або повного виконання умов кредитного договору повністю вивільнити предмет іпотеки від будь-яких осіб та їх майна (в тому числі власної присутності та власного майна).

Відповідач ОСОБА_1 в судові засідання не з'являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся за місцем реєстрації, судові повідомлення (виклики) повертались за закінченням терміну зберігання.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПриватБанк просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилався на те, що позовні вимоги відповідають нормам матеріального права, є належно обґрунтованими, а суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не дав їм належної оцінки та порушив права іпотекодержателя, передбачені законом.

Відзив на апеляційну скаргу, направлену за місцем реєстрації відповідача, ОСОБА_1 не надав.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились. Відповідач ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи повідомлений через офіційний веб-сайт судової влади України (а.с. 54). Справу розглянуто у відсутності сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2007 року між ПриватБанком та ОСОБА_1 укладено договір № NКСNGК04040073, за яким останній отримав 43 563 доларів США кредитних коштів зі сплатою 12 % річних строком до 28 березня 2020 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань цього ж дня укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належні йому будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2012 року за позовом ПриватБанк в рахунок погашення кредитної заборгованості в сумі 70 855,81 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки (а.с. 4-5).

14 квітня 2016 року на адресу ОСОБА_1 банк надіслав вимогу про добровільне звільнення в п'ятнадцятиденний строк спірного приміщення від власних речей, вивільнення та передання ПАТ КБ «Приватбанк» предмета іпотеки в управління разом з ключами та правовстановлюючими документами (а.с. 8).

Матеріали справи не містять відомостей про те, чи звертався банк до виконавчої служби за виконанням судового рішення, чи перебуває на виконанні судове рішення у цей час, чи виконувалось судове рішення, чи зупинялось виконання у зв'язку з мораторієм, чи погашалась кредитна заборгованість позичальником та в якому обсязі.

Відповідно до статті 34 Закону «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодаржателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Зі змісту цієї норми вбачається, що основним завданням інституту передачі іпотечного майна в управління є надання іпотекодержателю права на отримання продукції, плодів і доходів від управління іпотечним майном, які, в свою чергу, направляються на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора.

Обґрунтування доцільності передання в управління іпотечного майна може бути різним, як наприклад, необхідність проведення підготовчих дій з метою укладання договору купівлі-продажу в майбутньому, здійснення демонстрації предмета іпотеки потенційним покупцям та бажанням уникнення можливості погіршення відповідачем своїми діями стану предмету іпотеки, що може вплинути на його вартість і, відповідно, на можливість погашення кредитної заборгованості за рахунок заставленого майна в повному обсязі. Такою підставою можуть бути і докази того, що іпотекодавець своїми діями знищує, завдає шкоди предмету іпотеки, що реально впливає на його цінність.

Передання на підставі рішення суду предмета іпотеки іпотекодержателю в управління є правом, а не обов'язком суду. При цьому необхідність застосування таких заходів повинна бути обґрунтованою (Постанова ВГСУ від 04 вересня 2012 року у справі за № 34/12).

Отже передача іпотечного майна в управління є не самостійним способом звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише додатковим механізмом, спрямованим на задоволення вимог кредитора в межах цієї процедури, застосування якого має бути обґрунтованим.

Будь-якого обґрунтування необхідності передачі житлового будинку в управління банку позовна заява ПриватБанк не містить.

Крім того, враховуючи, що предметом іпотеки є житловий будинок, вимога позивача про покладення на ОСОБА_1 обов'язку вивільнити об'єкт від будь-яких осіб та їх майна, фактично є вимогою про виселення.

Позовні вимоги про виселення мешканців житлового будинку, переданого в іпотеку, вирішуються з дотриманням вимог статтей 9, 109 ЖК та статей 39 - 40 Закону «Про іпотеку» (пункт 43 Постанови №5 ВСУ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Проте вимог про виселення фізичних осіб банк не заявляв, умов застосування норм житлового законодавства не зазначав. Відомостей про те, які особи проживають у спірному майні та підлягають виселенню, суду не надано.

Водночас, 7 червня 2014 року набув чинності Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон від 7 червня 2014 року), згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке, зокрема, вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника за умови, що у нього у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом від 7 червня 2014 року мораторій тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, наданої у забезпечення кредитів в іноземній валюті, на час дії Закону від 7 червня 2014 року не підлягають виконанню (правовий висновок Верховного Суду України 10 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15).

Метою запровадження мораторію було тимчасове зупинення процесів звернення стягнення до законодавчого вирішення питання розподілу втрат від падіння курсу національної валюти між кредитором та боржником.

Отже, застосування такого механізму в межах процесу звернення стягнення на предмет іпотеки, як передача житлового будинку в управління іпотекодержателю з виселенням його мешканців, нівелює дію мораторію, суперечить меті його запровадження та порушує права боржників у цей період.

Встановивши конкретні обставини справи, застосувавши статті 34 Закону «Про іпотеку», Закон від 7 червня 2014 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для передачі в управління позивачу предмета іпотеки за правилами статті 34 Закону «Про іпотеку».

Колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта, що суд безпідставно послався на не визначення позивачем порядку управління іпотечним майном та порушив права банку, передбачені статтею 34 Закону «Про іпотеку». Ці доводи пов'язані з невірним розумінням мети та підстав запровадження такого механізму, який не є автоматичним слідством звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому має бути обґрунтованим.

При цьому до позовної заяви на підтвердження позовних вимог по суті позивачем додано лише копію судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення про задоволення вимог, викладених у позовній заяві, було б неможливо виконати у примусовому порядку, що робить його формальним та суперечить суті судового рішення.

Оскільки основні висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог Приватбанку відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська