Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 755/7689/17-ц

провадження № 61-1354св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М.Є.,

учасники справи:

позивач - Київський міський центр зайнятості,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Шахової О. В., Поливач Л. Д., Вербової І. М.,від 06 грудня 2017 року

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року Київський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що з 16 грудня 2014 року по 10 липня 2015 року в Київському міському центрі зайнятості перебував на обліку ОСОБА_5, який звернувшись із заявою від 16 грудня 2014 року просив надати статус безробітного, оскільки не мав постійного або тимчасового заробітку, зокрема зазначив, що він не є суб'єктом підприємницької діяльності. Наказом Київського міського центру зайнятості від 22 грудня 2014 року йому було надано статус безробітного та призначено матеріальну допомогу по безробіттю відповідно до закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». 10 липня 2015 року наказом Київського міського центру зайнятості № НТ150710 ОСОБА_5 припинено реєстрацію як безробітного у зв'язку з встановленням факту подання недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання статусу безробітного, призначення виплат матеріального забезпечення на випадок безробіття. Зазначав, що відповідач, не повідомляючи Київський міський центр зайнятості, що на момент звернення із заявою про надання статусу безробітного, він являвся суб'єктом підприємницької діяльності, безпідставно отримав соціальну допомогу по безробіттю у розмірі 32 868,42 грн.

З урахуванням викладеного, Київський міський центр зайнятості посилаючись на частини 2, 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», просив суд стягнути з відповідача на свою користь кошти у розмірі 32 868,42 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року в задоволенні позову Київського міського центру зайнятості відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент подачі заяви ОСОБА_5 хоча і був зареєстрований як підприємець, але доходів від підприємницької діяльності не отримував, звітності не подавав і вважав свою підприємницьку діяльність припиненою.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Київського міського центру зайнятості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Київського міського центру зайнятості кошти у розмірі 32 868,42 грн, виплачених йому як допомогу по безробіттю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідачем не було повідомлено Київський міський центр зайнятості щодо обставин, які впливають на умови виплати допомоги по безробіттю, а саме, що він на момент звернення до Київського міського центру зайнятості 16 грудня 2014 року був зареєстрований як фізична-особа підприємець, отже не мав права на отримання статусу безробітного, що призвело до безпідставного надання йому статусу безробітного та незаконного отримання допомоги по безробіттю.

У грудні 2017 рокуОСОБА_5подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент звернення 16 грудня 2014 року до Київського міського центру зайнятості ОСОБА_5 вважав що державна реєстрація припинена і він не має статусу фізичної-особи підприємця, тому не було умисного невиконання своїх обов'язків та зловживання ними відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

У лютому 2018 року Київський міський центр зайнятостіподав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 16 грудня 2014 року ОСОБА_5 звернувся до Дніпровського районного центру зайнятості в м. Києві із заявою про надання статусу безробітного відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та просив призначити виплату допомоги по безробіттю у розмірі передбаченому Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». У вказаній заяві ОСОБА_5 зазначив, що пенсію на пільгових умовах та за вислугу років він не отримує, не є суб'єктом підприємницької діяльності, не отримує заробітку або інших передбачених законодавством доходів, компенсації, не є фермером чи членом фермерського господарства, не навчається на денній формі навчання.

Наказом Дніпровського районного центру зайнятості в м. Києві від 22 грудня 2014 року № НТ141222 ОСОБА_5 з 16 грудня 2014 надано статус безробітного та з 23 грудня 2014 року по 17 грудня 2015 року призначено допомогу по безробіттю.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 15 липня 2015 року № 20881853, ОСОБА_5 з 16 лютого 2004 року зареєстрований у Державному реєстрі як суб'єкт підприємницької діяльності. 07 липня 2015 року за власним рішенням підприємницька діяльність відповідача припинена.

Наказом Дніпровського районного центру зайнятості в м. Києві від 10 липня 2015 року № НТ150710, ОСОБА_5 припинено виплату допомоги по безробіттю з 10 липня 2015 року у зв'язку з призначенням виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості та припинено реєстрацію як безробітного.

Згідно з довідкою-розрахунком від 30 липня 2015 року № 3814-05/24 Дніпровського районного центру зайнятості, сума коштів яку отримав ОСОБА_5 в якості допомоги по безробіттю за період з 23 грудня 2014 року по 09 липня 2015 року складає 32 868,42 грн.

Наказом Дніпровського районного центру зайнятості від 10 липня 2015 року

№ 368 доручено направити листа ОСОБА_5, з пропозицією добровільного повернення коштів виплачених в якості допомоги по безробіттю. Вказаний лист отриманий ОСОБА_5 11 серпня 2015 року, однак виплачені кошти добровільно повернуті не були.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

У пункті 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року №198 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин,) зазначено, що Центр зайнятості припиняє реєстрацію з дня встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, що мав місце протягом періоду реєстрації.

Згідно з підпунктом 5.5 пунктом 5 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 20 листопада 2000 року № 307 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного, зайняття підприємницькою або іншою діяльністю, пов'язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами (з дня працевлаштування, державної реєстрації як суб'єкта підприємницької або іншої діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами).

Відповідно до частини восьмої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до частини другої та третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що ОСОБА_5 з 16 лютого 2004 року зареєстрований у Державному реєстрі як суб'єкт підприємницької діяльності та припинення підприємницької діяльності вчинено 07 липня 2015 року, у зв'язку з чим відповідач не мав законних підстав на отримання статусу безробітного у результаті чого незаконно отримав допомогу по безробіттю у розмірі 32 868,42 грн, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська