Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 311/4189/15-ц

провадження № 61-2380св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року у складі судді Кочевої І. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2016 року у складі суддів Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 06 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 13 296 доларів США на строк до 05 грудня 2017 року.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 30 вересня 2015 року становить 46 027 доларів 64 центи США, з яких: 6 945 доларів 30 центів США - тіло кредиту; 7 157 доларів 61 цент США - проценти, 752 долара США - комісія, 27 969 доларів 87 центів США - пеня, 11 доларів 62 центи США - штраф (фіксована частина), 2 191 долар 24 центи США - штраф (процентна складова). Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2013 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 29 919 доларів 98 центів США. За вказаним рішенням відповідачем здійснюється погашення заборгованості, проте в повному обсязі зобов'язання за договором не виконано.

Посилаючись на викладені обставини та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором з вирахуванням суми, яка стягнута судовим рішенням, у розмірі 16 583 долари 15 центів США, що станом на 30 вересня 2015 року еквівалентно 356 869 грн 30 коп.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2007 року у розмірі 1 341 долар 59 центів США, з яких: 981 долар 59 центів США - проценти; 360 доларів США - комісія. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість за тілом кредиту, за процентам за користування кредитом та комісією за користування кредитом була стягнута з відповідача попереднім судовим рішенням, тому стягненню підлягає лише різниця між загальним залишком заборгованості та стягнутою сумою. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, суд виходив із положень частини третьої статті 551 ЦК України, якою встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2016 року рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції вірно зазначив, що стягненню підлягає лише різниця між загальним залишком заборгованості та заборгованістю, стягнутою попереднім рішенням суду, оскільки в межах виконавчого провадження проводиться примусове стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, тому відсутні підстави для повторного стягнення цих сум. Також, судом першої інстанції правильно застосовані положення частини третьої статті 551 ЦК України, попереднім судовим рішенням пеня стягнута в розмірі 13 590 доларів 83 центів США, розмір якої майже вдвічі перевищує суму заборгованості за тілом кредиту, виходячи з положень вказаної норми закону, суд вважав достатнім розмір пені, стягнутий судовим рішенням на користь банку у 2013 році, а стягнення додаткових сум пені є нерозумним та несправедливим.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення пені та направити справу в цій частині на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано частину третю статті 551 ЦК України, оскільки стягнення пені передбачено умовами кредитного договору, тому суди неправомірно відмовили у стягнення пені; відповідачем не надано будь-яких доказів наявності обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про застосування частини третьої статті 551 ЦК України, а ступінь виконання зобов'язання боржником є мінімальним; відповідачем було визнано позовні вимоги, в тому числі стягнення пені у розмірі 1 тис. доларів США.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються та колегією суддів в силу вимог статті 400 ЦПК України не переглядаються.

15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди встановили, що 06 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 13 296 доларів США на строк до 05 грудня 2017 року.

За умовами кредитного договору відповідач повинна була сплачувати щомісячно платежі на погашення кредиту з 06 по 13 число та надавати банку кошти в сумі 190 доларів 62 центи США для погашення: заборгованості за кредитом, процентами, винагороди, комісії.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2013 року із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість у сумі 29 919 доларів 98 центів США.

Згідно розрахунку банку, борг станом на 30 вересня 2015 року становить 46 027 доларів 64 центи США, з яких: 6 945 доларів 30 центів США - тіло кредиту; 7 157 доларів 61 цент США - проценти, 752 долара США - комісія, 27 969 доларів 87 центів США - пеня, 11 доларів 62 центи США - штраф (фіксована частина), 2 191 долар 24 центи США - штраф (процентна складова).

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції про відмову у стягненні пені, апеляційний суд виходив з положень частини третьої статті 551 ЦК України, якою встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, суд вважав достатнім розмір пені, стягнутий попереднім судовим рішенням, а стягнення додаткових сум пені є нерозумним та несправедливим.

Проте з такими висновками погодитись не можна.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За положеннями частини першої, третьої статті 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи зі змісту статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином.

Суди встановили, що рішення суду від 24 вересня 2013 року про стягнення кредитної заборгованості боржник не виконала, тому відповідно до вимог зазначених норм матеріального права та пунктів 4.3, 4.4 кредитного договору кредитодавець має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Таким чином, новий період (після ухвалення рішення суду в попередній справі) прострочення виконання кредитного зобов'язання є й новим періодом нарахування пені, а тому відмова суду у стягненні цієї суми у повному обсязі суперечить змісту неустойки як виду забезпечення виконання зобов'язання (суд у повному обсязі позбавив кредитора права на компенсацію прострочення боржника за період після ухвалення рішення суду в попередній справі).

Згідно положень частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто, частина третя статті 551 ЦК України є підставою зменшення розміру неустойки, а не звільнення від її стягнення у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Розрахунок пені за новий період прострочення виконання кредитного зобов'язання апеляційним судом за доводами апеляційної скарги не досліджено, вирішено справу із порушенням вимог закону, внаслідок яких не встановлено фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому ухвала апеляційного суду відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик