АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/313/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
позики, кредиту, банківськкого вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні суду цивільну справу № 643/17249/14 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 липня 2017 року в складі судді Погасій О.Ф.,-

встановив:

У листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 02 червня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-702/061/2006, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 40 000 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму частинами у строк до 02 червня 2021 року. Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SML-702/061/2006, відповідно до якого останній прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 своїх обов'язків за кредитним договором. 12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-702/061/2006. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань належним чином не виконав, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість кредитним договором у розмірі 927 275 грн. 71 коп., яка станом на 31 жовтня 2014 року складається з 12650,92 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 163 864 грн. 68 коп. заборгованості за кредитом; 2 744, 54 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 35 549 грн. 44 коп. нарахованих процентів та 727 861 грн. 59 коп. пені за порушення виконання зобов'язань.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 липня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про недоведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів, а також переходу права вимоги за спірним кредитним договором від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки зазначені обставини відповідачами під час розгляду справи не заперечувались.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 02 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту № ML-702/061/2006, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 40 000 дол. США та зобов'язався повернути вказану суму у строк до 02 червня 2021 року.

Того ж дня, між АКБ «Райффайзенбанк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SML-702/061/2006, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов'язався солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором № ML-702/061/2006.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів переходу права вимоги від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором, укладеним 02 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк» та ОСОБА_1, а також факту отримання позивальником грошових коштів за вказаним договором кредиту, а тому відсутні правові та фактичні підстави для стягнення заборгованості.

Проте повністю погодитись такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як убачається із матеріалів справи, 12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги до боржників за кредитними договорами, що зазначені у Додатку № 1 до цього договору.

Як убачається з витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року позивач набув, у тому числі, право вимоги за договором кредиту № ML-702/061/2006 від 02 червня 2006 року, боржником за яким є ОСОБА_1

Відповідно до ст. 10 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час ухвалення судового рішення, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 3,4 ст. 60 ЦПК).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як убачається із матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору від 02 червня 2006 року недійсним.

Вказаним судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено факт отримання позичальником кредиту у розмірі 40000 дол. США, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду дійсної справи.

Жодних доказів на спростування факту переходу від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги за вказаним кредитним договором, пред'явлення вимог за цим договором самим ПАТ «ОТП Банк» або будь-якою іншою особою, а також на підтвердження належного виконання зобов'язань відповідачем, не надано.

Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2011 року замінено сторону у виконавчому провадженні з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу від 15 грудня 2009 року про звернення стягнення на належне ОСОБА_3 нерухоме майно з ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань належним чином не виконав, колегія суддів дійшла висновку про наявність встановлених законом підстав для стягнення в солідарному порядку з нього та поручителя ОСОБА_2 заборгованості, яка станом на 31 жовтня 2014 року складається з 12650,92 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 163 864 грн. 68 коп. заборгованості за кредитом, та 2 744, 54 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 35 549 грн. 44 коп., заборгованості за процентами.

Щодо позовних вимог про стягнення пені судова колегія виходить з наступного.

Статтею 546 передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст. 551 ЦК України).

Пунктом 3.1.1 договору кредиту встановлено, що у разі порушення прийнятих на себе зобов'язань за договором, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочення.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

Оскільки пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, у національній валюті пеня повинна обчислюватись за кожен день прострочення і переводитись у гривню на час прострочення, а не на кінцевий строк нарахування пені, що значно впливає на кінцеву суму у зв'язку із зміною курсу іноземної валюти.

Разом з тим, позивачем не надано детального розрахунку заборгованості за пенею, крім того, її розмір обчислено ним у доларах (загальний розмір) і після цього приведений до еквівалента у гривні.

Оскільки позивач не скористався своїм процесуальним правом надати належним чином виконаний розрахунок заборгованості за пенею, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір по 824 грн. 08 коп. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2017 року скасувати, прийняти нову постанову.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за договором кредиту від 02 червня 2008 року у розмірі 199 414 грн. 12 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору, по 824 грн. 08 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова