АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 642/4737/16-ц Головуючий суддя І інстанції Шрамко Л. Л.
Провадження № 22-ц/790/1458/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають
із договорів купівлі-продажу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 642/4737/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Юдіна Олена Сергіївна, Шеренков Валерій Олегович, про визнання договору купівлі-продажу та свідоцтва про право на спадщину недійсними, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 грудня 2017 року у складі судді Шрамко Л.Л., -

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 03 вересня 2010 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, свідоцтво про право на спадщину, до складу якої увійшла вказана квартира, отримали донька спадкодавця - ОСОБА_3, з якою він перебував у шлюбі, та чоловік померлої - ОСОБА_2. 08 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким до останнього перейшло право власності на ? частини квартири.

Посилаючись на те, що укладений ним 03 вересня 2010 року договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення обумовлених ним правових наслідків, а з метою уникнути звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості, яка виникла у нього перед банком у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором, після укладання договору він продовжив проживати у проданій квартирі, сплачувати комунальні послуги, зробив там ремонт, ОСОБА_1 просив визнати укладений 03 вересня 2010 року між ним та ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шеренковим В.О. договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним, а також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 545 від 31 березня 2016 року, видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О.С. після смерті ОСОБА_6

Відповідачі проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 13 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений ним позов. В обґрунтування скарги зазначив, що єдиною метою укладення оспорюваного ним договору було приховування належного йому нерухомого майна від звернення стягнення на нього в ході виконавчого провадження про стягнення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_6 було відомо про наміри укласти фіктивний договір, вона ніколи у спірній квартирі не проживала, не була зареєстрована в ній, комунальні послуги не сплачувала, що свідчить про те, що вона не вважала це майно своїм.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2005 року ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

03 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шаренковим В.О. за реєстр. № 1249 договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач передав, а ОСОБА_6 прийняла у власність вищевказаний об'єкт нерухомого майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

31 березня 2016 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на ? частину спірної квартири, як об'єкта спільної сумісної власності подружжя, того ж дня ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, до складу якої увійшла ? частина вищевказаної квартири та яку 08 квітня 2016 року за посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіною О.С. договором купівлі-продажу вона відчужила ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивачем не доведено на підставі належних та допустимих доказів того, що укладений 03 вересня 2010 року між ним та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу вчинено без наміру створення обумовлених ним правових наслідків, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору та відповідно свідоцтва про право власності на спадщину.

Судова колегія погоджується з таким висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин який вчинено без заміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За положеннями вказаної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають іншу мету, ніж ту, що передбачена правочином.

Для визнання правочину фіктивним має бути встановлена наявність умислу в усіх сторін правочину, при цьому саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст.10 та ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з тексту договору купівлі-продажу від 03 вересня 2010 року продаж квартири вчинено на 32 284 грн., які ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_6 ще до підписання цього договору.

Пунктами 10, 14 договору встановлено, що сторони свідчать, що цей договір не носить характеру мнимого чи удаваного та не приховує іншої угоди. Сторони підтверджують, що волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладаючи договір купівлі-продажу ОСОБА_6 не мала наміру створення обумовлених ним правових наслідків, позивачем не надано і матеріали справи не містять.

Статтею 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Із матеріалів справи вбачається, що право власності ОСОБА_6 на спірну квартиру було зареєстровано нею у встановленому законом порядку 27 вересня 2010 року.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дочка ОСОБА_6.) з 28 серпня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 28 серпня 2013 року, а тому факт проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору та відповідно слати ним комунальних послуг висновків суду не спростовує.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова