Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 464/3427/15-ц

провадження № 61-5406св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Львівська міська рада, управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, Львівська міська громадська організація «Союз Українок»,

третя особа - Львівське комунальне підприємство «Старий Сихів»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 грудня 2015 року у складі судді Горбань О. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 березня 2016 року у складі колегії суддів: Федоришина А. В., Ніткевича А. В., Тропак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом до Львівської міської ради, управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, Львівської міської громадської організації «Союз Українок», третя особа - Львівське комунальне підприємство «Старий Сихів», про скасування договору оренди, виселення, визнання права спільної сумісної власності на приміщення.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1, на першому поверсі розташоване допоміжне приміщення площею 13.1 кв. м - колясочна, яка призначена для побутового обслуговування усіх мешканців будинку. Проте, вказане приміщення на підставі договору оренди від 24 грудня 2014 року управлінням комунальної власності департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради передано в оренду Львівській міській громадській організації «Союз Українок». Вважає, що вказані дії відповідача порушують її права як співвласника даного допоміжного приміщення.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_4 просила скасувати договір оренди від 24 грудня 2014 року № С-9317-14, укладений між управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та Львівською міською громадською організацією «Союз Українок»; виселити Львівську міську громадську організацію «Союз Українок» з приміщення колясочної площею 13,1 кв. м, що знаходиться у п'ятому під'їзді будинку № 4 по вулиці Кос-Анатольського у місті Львові та визнати за нею право спільної сумісної власності на ці приміщення.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 01 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні приміщення є окремим об'єктом цивільно-правових відносин, на них було складено окремий технічний паспорт і ці приміщення перебували на балансі Львівського комунального підприємства «Старий Сихів». На момент укладення оспорюваного договору оренди, рішенням Львівської міської ради від 27 червня 2014 року № 470, право власності на спірні приміщення було зареєстровано за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради. Зазначене право власності на момент ухвалення рішення суду не скасовано.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що спірне приміщення площею 13,1 кв. м, під індексами ХХІХ, ХХІХа на АДРЕСА_1 є нежитловими приміщеннями, не входять до житлового фонду і тому не можуть бути у спільній власності мешканців будинку, а отже посилання ОСОБА_4 на необхідність застосування Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у цій справі є помилковими.

У березні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 березня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що на момент укладення оспорюваного договору оренди відповідачі не вправі були розпоряджатися спірним приміщенням, а всі допоміжні приміщення стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їхнім спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Спірне приміщення є інтегрованою частиною під'їзду, немає окремого входу і утримується за рахунок мешканців.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27 червня 2014 року № 470 зареєстровано за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на окремий об'єкт - нежитлове приміщення першого поверху (індекси частин приміщення ХХІХ, ХХІХа), загальною площею 13,1 кв. м на АДРЕСА_1 згідно з технічним паспортом, складеним обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 02 квітня 2014 року за інвентарним № 1248.

Відповідно до договору оренди від 24 грудня 2014 року № С-9317-1424, укладеного між управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та Львівською міською громадською організацією «Союз Українок», орендар прийняв у тимчасове платне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі Львівського комунального підприємства «Старий Сихів» - приміщення на АДРЕСА_1, загальною площею 13,1 кв. м, під індексами ХХІХ, ХХІХа для створення музею історії українського жіночого руху.

На виконання умов договору оренди між балансоутримувачем - Львівським комунальним підприємством «Старий Сихів» та орендарем - Львівською міською громадською організацією «Союз Українок» складено акт від 26 грудня 2014 року № 6 про приймання-передачу об'єкта оренди.

22 червня 2015 року видано свідоцтво про право власності Львівської міської ради на нежитлові приміщення загальною площею 13,1 кв. м по АДРЕСА_1.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності, позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За змістом частини другої статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Конституційний Суду України у своєму рішенні від 02 березня 2004 року № 4 визначив, що положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Статтею першою Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), а нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об'єктом нерухомого майна.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у багатоквартирних житлових будинках можуть розміщуватись як допоміжні приміщення, так і інші приміщення, які не є допоміжними, а є нежитловими приміщеннями, призначеними для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, в житловий фонд не входять (частина третя статті 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх жителями право власності у останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, призначених для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, і нежилих приміщень, призначених для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, в житловий фонд не входять, необхідно виходити як з місця їх розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання.

З огляду на викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що спірні приміщення загальною площею 13,1 кв. м по АДРЕСА_1 є нежитловими приміщеннями, що підтверджується копією технічного паспорта, складеного 02 квітня 2014 року, копією експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку.

При цьому, як вбачається з копії технічного паспорта від 02 квітня 2014 року, спірне приміщення загальною площею 13, 1 кв. м приєднано до нежитлового приміщення під літерою ХХІХ загальною площею 10,0 кв. м.

Отже, висновок судів, що спірні приміщення площею 13.1 кв. м є нежитловими приміщеннями, не входять до житлового фонду та не є допоміжними приміщеннями, які можуть бути у спільній власності мешканців будинку -ґрунтується на законі. Крім того, судами правильно враховано, що право власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради на спірні нежитлові приміщення не скасовано та є чинним.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України ( у редакції 2004 року) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що спірні приміщення є допоміжними - не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик