Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/18977/15-ц

провадження № 61-8110св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року у складі судді Кравець В. А.,

встановив:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним пункт 2.8.1 договору про надання споживчого кредиту від 23 липня 2013 року, зобов'язати публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» повернути їй грошові кошти в розмірі 13 296,00 грн шляхом зарахування на відкритий банківський рахунок, зобов'язати публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» перерахувати заборгованість за кредитним договором з урахуванням наслідків визнання окремих положень договору недійсними, зокрема, у стовпчику 5.4 - інші послуги банку -зазначити як таке, що дорівнює 0,00, зробити перерахунок заборгованості з урахуванням грошових коштів у розмірі 13 296,00 грн, які будуть зараховані на її рахунок, як платежі для погашення кредиту.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 23 липня 2013 року між нею та публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит на споживчі потреби у розмірі 55 400,00 грн зі сплатою 14,99 % річних та строком повернення до 24 липня 2016 року.

Пунктом 2 договору банком встановлено комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,6 % за період із 01 до 60 місяця користування кредитними коштами.

При укладенні договору відповідач не пояснив, за які саме дії з управління кредитом сплачується винагорода банку, такі дані відсутні й у тексті самого договору.

Посилаючись на те, що встановлення платежів за управління кредитом, валюто-обмінні операції, юридичне оформлення, виконання операцій переказу коштів є незаконними та такими, що суперечать нормам частини четвертої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки комісійна винагорода не відноситься до послуг, так як не здійснюються за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, та пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, згідно з яким банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплачувати на їх користь за дії, які банківська установа здійснює на власну користь, просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2016 року у складі судді Піхур О. В. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач, підписуючи кредитний договір, була ознайомлена з усіма його умовами, не заперечувала проти них й на виконання договору сплатила 15 платежів.

Не погодившись з таким вирішенням спору, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_5, на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2016 року визнано неподаною та повернуто з підстав, передбачених статтею 121 ЦПК України.

Апеляційний суд виходив із того, що спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, є Закон України «Про судовий збір», яким не передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору. Крім того, відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за подання позовної заяви, разом з тим, не звільнені від сплати судового збору при поданні апеляційної скарги.

У травні 2016 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий апеляційний розгляд, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Зазначає, що відмова у звільненні заявника від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» є перешкоджанням доступу до правосуддя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року справу № 761/18977/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 761/18977/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу ОСОБА_3, визнаючи її неподаною та повертаючи, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заявник у наданий їй строк не усунула недоліків апеляційної скарги, зокрема не сплатила судовий збір за її подання.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов із порушенням вимог процесуального закону.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилалася на норми частини четвертої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» та просила захистити її право, як споживача.

При цьому, зазначала, що відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» вона звільнена від сплати судового збору, оскільки згідно із цією нормою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Визнаючи апеляційну скаргу неподаною та повертаючи її, апеляційний суд послався на те, що Закон Україні «Про судовий збір» є спеціальним законом, який регулює питання сплати судового збору, тому Закон України «Про захист прав споживачів», стаття 22 якого передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору, до цих правовідносин не застосовується.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 року, № 7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Таким чином, порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Аналогічний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18.

Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_3, яка звернулася до суду за захистом прав споживача, обов'язок зі сплати судового збору та передчасно визнав її апеляційну скаргу неподаною й повернув.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Частиною 4 статті 406 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частини шостої статті ст. 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 389, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило