Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 2-2191/2006

провадження № 61-840св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Люкс ЛТД»,

відповідач - виконавчий комітет Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Посунся Н. Є., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2006 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Люкс ЛТД» (далі - ТОВ фірма «Люкс ЛТД»), у якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений 12 грудня 2003 року між нею та ТОВ фірма «Люкс ЛТД», визнати за нею право власності на нежитлові приміщення, розташовані на земельній ділянці площею 1 300 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами п. 3.2 договору купівлі-продажу від 12 грудня 2003 року право власності на предмет договору виникає у покупця з моменту передання нежитлових приміщень.

Також 12 грудня 2003 року між сторонами було підписано акт приймання-передачі нерухомого майна. В обумовлений строк відповідач не підготував документи для нотаріального оформлення переходу права власності, тому просила позов задовольнити.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2006 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений 12 грудня 2003 року між ТОВ фірма «Люкс ЛТД» та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення:

- Д-1 загальною площею 235,4 кв. м основною площею 162,9 кв. м, допоміжною площею 72,5 кв. м, до якого входять: склад-1 площею 14,8 кв. м, цех-2 площею 101,2 кв. м, кладова-3 площею 5,9 кв. м, склад-4 площею 15,2 кв. м, склад-5 площею 16,9 кв. м, кабінет-6 площею 10,1 кв. м, кабінет-7 площею 4,7 кв. м, коридор-8 площею 29,3 кв. м, кладова-9 площею 2,5 кв. м, коридор-10 площею 5,5 кв. м, туалет-11 площею 1,2 кв. м, умивальна-12 площею 1,2 кв. м, душева-13 площею 1,2 кв. м, підсобне приміщення-14 площею 4,5 кв. м, підсобне приміщення-15 площею 4,2 кв. м, підсобне приміщення-16 площею 17,0 кв. м;

- нежитлове приміщення Г-1 загальною площею 149,0 кв. м, основною площею 71,8 кв. м, допоміжною площею 77,2 кв. м, до якого входять: приміщення № 1, в якому: приміщення-1 площею 9,3 кв. м, коридор-2 площею 19,5 кв. м, кафе-3 площею 44,3 кв. м, підсобне приміщення-4 площею 10,7 кв. м, підсобне приміщення-5 площею 20,2 кв. м, коридор-6 площею 6,8 кв. м, кладова-7 площею 1,9 кв. м, туалет-8 площею 3,3 кв. м, зали-9 площею 23,2 кв. м; приміщення № 2, в якому: підсобне приміщення-1 площею 5,5 кв. м, торгова зала-2 площею 4,3 кв. м;

- нежитлове приміщення В-1 загальною площею 43,9 кв. м, основною площею 33,8 кв. м, допоміжною площею 10,1 кв. м, до якого входять: приміщення № 1, в якому: коридор-1 площею 2,1 кв. м, коридор-2 площею 2,7 кв. м, приміщення-3 площею 10,2 кв. м, приміщення-4 площею 6,4 кв. м; приміщення № 2, в якому: коридор-1 площею 5,3 кв. м, приміщення-2 площею 10,2 кв. м; приміщення № 3, в якому: приміщення-1 площею 6,3 кв. м;

- нежитлове приміщення Б-2 загальною площею 87,1 кв. м, основною площею 58,4 кв. м, допоміжною площею 28,7 кв. м, до якого входять: приміщення № 2, на 1 поверсі, в якому: кладова-1 площею 5,4 кв. м, кладова-2 площею 4,8 кв. м, цех-3 площею 25,9 кв. м, приміщення № 1, на 2 поверсі, в якому: коридор 1-1 площею 2,6 кв. м, склад 1-2 площею 11,5 кв. м, коридор-1 площею 5,0 кв. м, кабинет-2 площею 11,9 кв. м, кладова-3 площею 2 кв. м, коридор-4 площею 3,8 кв. м, кабінет-5 площею 9,1 кв. м, кладова-6 площею 4,3 кв. м, кладова-7 площею 0,8 кв. м; веранда б-1, огорожі № № 1-7, які розташовані на земельній ділянці площею 1 300 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони виконали всі умови договору, а відповідачем були дотримані всі вимоги чинного законодавства щодо будівництва нових об'єктів нерухомості. На час укладання договору купівлі-продажу ТОВ фірма «Люкс ЛТД» володіло зазначеним майном як власник новоствореного майна, а тому мало право на його відчуження.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2006 року скасоване та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не з'ясував питання землекористування станом на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки за відсутності відомостей про надання дозволу на будівництво спірний об'єкт є самовільно збудованим. Наявне в матеріалах справи рішення органу місцевого самоврядування прямо передбачає необхідність отримання відповідного дозволу у встановленому порядку.

Також судом першої інстанції не залучено до участі у справі суб'єктів, які законодавчо наділені повноваженнями в галузі земельних відносин, містобудування, контролю за об'єктами благоустрою (елементів) та чиї права та охоронювані законом інтереси могли бути порушені під час розгляду справи.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року та залишити в силі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2006 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив комунальному підприємству «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Також вважає, що ТОВ фірма «Люкс ЛТД» було законним власником спірних нежитлових приміщень і мало право на їх відчуження.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 липня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суди встановили, що на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 1993 року № 312 ТОВ фірма «Люкс ЛТД» надано дозвіл на будівництво торгівельного комплексу та виділена для цього у тимчасове користування земельна ділянка площею 0,1 га.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 червня 1997 року № 836 земельна ділянка площею 0,13 га надана для будівництва зі знесенням відселених житлових будинків на АДРЕСА_1. На підставі цього рішення 26 вересня 1997 року укладений договір про надання у тимчасове користування земельної ділянки.

Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Люкс ЛТД» в період з 1997 року по 2000 рік були збудовані спірні приміщення та поставлені на баланс підприємства.

1 грудня 2003 року відповідно до статуту ТОВ фірма «Люкс ЛТД» загальними зборами учасників (протокол № 3) прийняте рішення про продаж нежитлових будівель літ Д-1 з прибудовою літ Д'-І, Г-1 та самовільно переобладнаних із житлових будинків в нежитлові будівлі, зазначені на плані земельної ділянки будівлі під літ В-1, Б-2, і збудовану веранду літ б-1 за адресою: АДРЕСА_1.

12 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та ТОВ фірма «Люкс ЛТД» у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих на АДРЕСА_1.

Також 12 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та ТОВ фірма «Люкс ЛТД» було підписано акт приймання-передачі нерухомого майна.

Згідно із статтею 224 ЦК України (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 225 ЦК України (1963 року) право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Аналіз договору купівлі-продажу від 12 грудня 2003 року вказує на те, що він укладений у простій письмовій формі, у ньому відсутні положення щодо моменту виникнення у продавця (ТОВ фірма «Люкс ЛТД») права власності на продане майно.

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Люкс ЛТД» не довело, що на момент відчуження об'єктів нерухомості було законним власником нежитлових будівель, що вони були прийняті в експлуатацію і не спростувало те, що вказані об'єкти не є самочинним будівництвом, а тому правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову. Крім того, не встановлено наявність порушених прав ОСОБА_3, за захистом яких вона звернулася з позовом до суду.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_3, поданої представником - ОСОБА_4 та залишення без змін рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат В. П. Курило