АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/596/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2

за участю секретаря: Попова М.В.

учасники справи:

позивача ОСОБА_5

представника позивача адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення інфляційних втрат,

рішення постановлене під головуванням судді Івахненко О.Г.

повний текст рішення виготовлено 09.02.2018 року

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення інфляційних втрат, мотивуючи свої вимоги тим, що протягом 2007-2010 років між ним та відповідачем було укладено договори про надання позики, згідно яких останній зобовязався повернути 103 000 грн. до 25.10.2010 року.

Позивач стверджує, що рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 28.02.2011 року було стягнуто з відповідача борг за розпискою у розмірі 101900 грн. Вказане рішення суду виконане повністю лише 15.11.2017 року, що підтверджується листом, наданим Чигиринським районним відділом ДВС від 20.11.2017 року.

04 січня 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом та просив суд стягнути з ОСОБА_7 на його користь інфляційні збитки в сумі 129413 грн. та 3000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права і просить рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, не припиняє правовідносин сторін договору і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, передбаченої ст. 625 ЦК України.

ОСОБА_7 в своєму відзиві зазначив, що немає жодних грошових зобовязань перед позивачем, оскільки повне погашення боргу припинило право позивача на стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційний суд Черкаської області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Черкаського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Вислухавши сторону, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції прийшов до висновку, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання - ст. 625 ЦК України.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що протягом 2007-2010 років між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договори про надання позики, згідно яких останній зобовязався повернути 103 000 грн. до 25.10.2010 року.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 28.02.2011 року, стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики 101900 грн. Станом на сьогоднішній день, дане рішення виконане в повному обсязі, що підтверджується листом Чигиринського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 20.11.2017 року.

За період коли рішення суду вступило в законну силу 06.01.2012 року по час його виконання по 20.11. 2017 року інфляційні збитки складають 129413 гривни.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що в розумінні норм статті 625 ЦК України підставою для застосування цієї норми є визначення грошового зобовязання саме в договорі, а не в рішенні суду; нарахування індексу інфляції на суму боргу поширюється лише на випадки прострочення грошового зобовязання, а не на випадки невиконання судового рішення, отже, оскільки основне зобовязання виконано 20.11.2017 року, то ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, які припинились.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник виконав, хоч і припинило основне зобовязання, але не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Оскільки рішення від 28 лютого 2011 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів набрало законної сили та звернуто до виконання 06.01.2012 року і виконано в повному обсязі лише 15.11.2017 року, то відповідно до вимог вищезазначених норм права кредитодавець має право в межах строку позовної давності на стягнення інфляційних витрат за користування позиченими коштами до остаточного виконання судового рішення. Такий висновок суду першої інстанції буде відповідати правовому висновку Верховного Суду України, висловленому ним в постанові від 04 жовтня 2017 року у справі №6-2751цс16.

Відповідач ОСОБА_7 в суді першої інстанції не подавав заяву про застосування строків позовної давності, тому дані інфляційні витрати підлягають до стягнення за період зазначений позивачем по справі.

Так як суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, то рішення суду першої інстанції підлягає до скасування та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення інфляційних витрат за період з 06.01.2012 року по 15.11.2017 року в розмірі 129371,75 гривни підлягає до задоволення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог, апеляційний суд виходить з того, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобовязання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання згідно із частиною другою статті 625 ЦК України; виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, позивач має право на отримання інфляційних втрат за період користування відповідачем коштами з дня набрання законної сили рішенням суду, який визначив грошове зобовязання у національній валюті гривні, і до остаточного виконання судового рішення в межах строку позовної давності, за наявності відповідної заяви сторони по справі про застосування позовної давності, оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України, що завдало шкоди позивачу.

Доводи відповідача про те, що грошове зобовязання не може виникнути з судового рішення є неналежними, так як дане грошове зобовязання виникло з договорів позики ще до ухвалення судового рішення.

Позивач як інвалід 2 групи в силу закону був звільнений від сплати судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги. Крім того, позивачем за надану йому правову допомогу сплачено адвокату ОСОБА_83000 гривень, що підтверджується квитанцією та розрахунком витраченого часу на правову допомогу (а.с.11-13). Зазначений розмір на правничу допомогу співмірний із складністю справи та виконаної адвокатом роботи. В разі задоволення позову дані витрати покладаються на відповідача, п.1 частин 2 ст. 141 ЦПК України.

Відповідачем ОСОБА_7 даний розмір витрат на правову допомогу не оспорено.

Відповідно до частини 6 статі 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За подачу позову до суду позивач повинен був сплатити 1293,17 гривни, за подачу апеляційної скарги відповідно 1940,56 гривни, а всього 3233,73 гривни, які підлягають до стягнення з відповідача, так як позов та апеляційна скарга підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 258-259, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2018 року задоволити, а рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 05 лютого 2018 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 інфляційні збитки в сумі 129413 (сто двадцять девять тисяч чотириста тринадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 3000 ( три тисячі) гривень витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судовий збір по справі 3233,73 гривни, зарахувавши його на спеціальний рахунок бюджету України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі 30 днів з часу проголошення постанови.

Судді С.І. Бондаренко

ОСОБА_4

ОСОБА_2

Повний текст рішення виготовлено 24 квітня 2018 року.