Справа № 297/386/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2018 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого Гецко Ю. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Михайліченко І. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позов мотивований тим, що рішенням Берегівського райсуду від 22.10.2014 року стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь позивачки на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 400 гривень, щомісячно, до досягнення ним повнолітня.

Позивачка зазначає, що відповідач працює в Угорщина і отримує заробітну плату в розмірі 20-25 тисяч гривень щомісяця. Також, посилається на те, що розмір аліментів, визначений рішенням суду від 22.10.2014 року, в розмірі 400 гривень, є недостатнім для забезпечення дитини, оскільки вона потребує додаткових витрат. Враховуючи наведені обставини, позивачка просить збільшити розмір стягуваних з відповідача аліментів з 400 гривень на 1500 грн. для утримання сина, і до досягнення нею повноліття.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, однак позивачка подала заяву в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 Ю в судове засідання не з'явився, однак подав відзив проти позову, в якому вказав, що твердження позивачки не відповідають дійсності. Насправді він періодично працює поденним робітником, тому має непостійні заробітки, тому просить задовольнити частково позовну заяву та стягувати з нього аліменти на утримання сина в розмірі 1000 гривень щомісячно. Крім того, просив розглянути справу без його участі.

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити частково, виходячи з наступного.

Статтею 180 СК України встановлено обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якої рішенням Берегівського районного суду від 22.10.2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти в розмірі 400 гривень щомісяця, починаючи з 25.09.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Сторони проживають нарізно, позивач із сином у будинку с. гут вул.. петефі, 34, Берегівського району, відповідач у будинку с. Гут вул.. Легоцькі, 3, Берегівського району.

Водночас із часу стягнення аліментів рішенням Берегівського районного суду від 22.10.2014 року обставини, що мали значення для визначення судом розміру грошового утримання з батька для дитини та способу стягнення аліментів, істотно змінилися.

За визнанням обох сторін, відповідач не має офіційного постійної місця роботи та регулярного заробітку (доходу) на території України, наявність яких враховувалася при визначенні судом раніше розміру та способу стягнення аліментів. На час, із якого за рішенням суду припадав початок стягнення аліментів, розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років становив 1032,00 грн, тому присуджені з відповідача аліменти складали фактично 400 грн. на місяць, у подальшому аліменти розраховувалися як 30% від прожиткового мінімуму для дитини віком 6 років, встановленого на відповідний час: 01.01.2015 року - 1032 гривень, 0109.2015 - 1167 гривень, з 01.01.2016 року - 1167 гривень, 0105.2016 - 1228 гривень, 01.12.2016 - 1355 гривень, 01.01.2017 року - 1355 гривень, 01.05.2017 - 1426 гривень, 01.12.2017 - 1492 гривні і нарешті з з 1 січня 2018 року - 1492 гривні.

З урахуванням такої динаміки прожиткового мінімуму доводи позивача про те, що вже лиш з огляду на цей показник матеріальне утримання дитини стало обходитись значно дорожче відповідають дійсним обставинам. Зважаючи на інтереси дитини, такі обставини не можуть повністю залишатися поза увагою суду в спорі, що розглядається. Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, відпочинку дитини тощо, є загальнозрозумілими та не викликають заперечень у сторін чи сумнівів у суду. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ст. 82 ч.ч. 1, 3 ЦПК України).

За змістом положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст. 1, 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (норми матеріального права в редакції, чинній на час пред'явлення позову), прожитковий мінімум є базовим соціальним стандартом, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення.

За таких умов, незмінну за способом визначення і незначну за розміром протягом тривалого часу матеріальну участь батька у матеріальному забезпеченні дитини не можна визнати такою, що враховує реальні обставини та потреби дитини. З часом відносний розмір такої матеріальної участі лише зменшується та перестає відповідати умовам реальної, ефективної участі платника аліментів відповідно до належної з нього дійсної частки у забезпеченні потреб дитини.

За приписами СК України:

батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180);

за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина; спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ст. 181 ч. 3);

розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 ч. 2);

частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 ч. 1);

суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону; той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 184 ч.ч. 1, 2, 3).

Отже, матеріальне утримання дитини є обов'язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за наявності обставин, що мають істотне значення, безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання.

Розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом збільшено за рішенням суду за позовом одержувача аліментів у разі зміни, зокрема, його матеріального стану та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст. 192 ч. 1 СК України). При визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров'я, матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 ч. 1 СК України). За змістом положень ст. 191 ч. 1 і ст. 192 ч. 1 СК України, у випадку звернення по збільшення розміру раніше стягнутих аліментів правило про стягнення аліментів за рішенням суду від дня пред'явлення позову не застосовується, аліменти у збільшеному розмірі, у випадку відповідного задоволення вимоги, стягуються з дня набрання рішенням суду законної сили.

Тож слід визнати, що матеріальне становище одержувача аліментів як одна з умов, із якою пов'язується можливість збільшення розміру аліментів, змінилося, потреба в коштах для утримання і розвитку дитини істотно зросла, тому виникли дійсні підстави для вимоги до платника аліментів про збільшення їх розміру як такі. Власне недостатність у матері коштів на утримання дитини сумнівів не викликає, відповідні доводи позивача відповідачем не спростовані, а його позиція в суді щодо сплати аліментів у розмірі 1000,00 грн щомісячно в сукупності з іншими матеріалами справи вказує на його фактичну спроможність надавати матеріальне утримання дитині.

Верховний Суд України у постанові від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 висловив правову позицію (з урахуванням відповідної редакції закону), згідно із якою СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України); ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом; право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням; з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки); отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст.ст. 182, 183, 184 СК України).

Суд враховує як позицію позивача, так і заперечення відповідача, визнавши вимогу позивача про стягнення з відповідача по 1500,00 грн аліментів щомісячно недостатньо обґрунтованою. При цьому суд не може погодитись й із позицією відповідача про необхідність визначення точного розміру аліментів у сумі 1000,00 грн суто круглу суму, позаяк таких вимог закон не містить, а відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв'язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. На переконання суду, з урахуванням фактичних обставин справи, динаміки значення базового соціального стандарту, аліменти у твердій грошовій сумі 1200,00 грн на дитину протягом достатньо тривалого часу забезпечуватимуть грошове утримання у розмірі, близькому до половини розміру відповідного прожиткового мінімуму, узгоджуватимуться з вимогами закону, відповідатимуть інтересам дитини і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін.

Стосовно доводів позовної заяви в частині стягнення з відповідача судових витрат суд прийшов до наступного висновку.

Ціна позову була визначено позивачем згідно із положеннями ст. 80 ч. 1 п. 3 ЦПК України виходячи із сукупності всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, тобто, в розмірі 9000,00 грн. При цьому, з урахуванням належних із відповідача на час ухвалення судом рішення аліментів (400,00 грн), позивач ставив питання про фактичне збільшення щомісячного розміру аліментів на 1100,00 грн, що за шість місяців становить 6600,00 грн. Судовий збір із такої ціни позову визначається в розмірі 704,80 грн (ст. 4 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про судовий збір» (Закон № 3674-VI)). Позивач звільнений від сплати судового збору (ст. 5 ч. 1 п. 3 Закону № 3674-VI).

Задовольняючи позовні вимоги частково, судом збільшено щомісячні аліменти на 800,00 грн, що за шість місяців дає 3852,00 грн, тож задовольнив вимогу позивача на 72,73%. А тому, судовий збір підлягає розподілу виходячи з указаного факту, пропорційно розміру задоволених вимог та з урахуванням звільнення позивача від його сплати (ст. 141 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Таким чином, у частині розподілу судового збору з відповідача слід стягнути 512,6 грн судового збору в дохід держави (704,80 грн х 72,73%).

Вирішуючи питання про розподіл витрат сторін на оплату професійної правничої допомоги, суд виходить із належної доведеності підстав для такого розподілу. Однак, в цій частині позовна заява і додані до неї матеріали є необґрунтованою та не відповідає вимогам закону. Суд не зв'язаний доводами позовної заяви та матеріалами справи, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, і враховує наступне.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ст. 2 ч. 3 і ст. 3 ч. 3 відповідних редакцій ЦПК України).

Чинна на час розгляду судом справи редакція ЦПК України встановлює правила щодо власне розподілу судових витрат, де витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов'язаних із розглядом справи ( ст. 133 ч. 3 п. 1 ЦПК України), однак, суттєво деталізує та змінює окремі з них:

стаття 137:

витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1);

за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2);

для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3);

розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4);

у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5);

обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6);

стаття 141:

інші (окрім судового збору) судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2);

при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема,:

1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (ч. 3);

якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6).

Передбачивши можливість звільнення особи у певних випадках від сплати судового збору та встановивши законом відповідні пільги (ст. 79 ч. 2 і ст. 133 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України, ст. 5 Закону № 3674-VI), законодавець не передбачив аналогічного звільнення особи від сплати судових витрат, пов'язаних із розглядом справи. Таке звільнення можливе лише в порядку, встановленому цивільним процесуальним законом (ст. 81 ч.ч. 1, 3 і ст. 136 ч.ч. 1, 3 відповідних редакцій ЦПК України), тобто, лише з урахуванням майнового стану сторони за умови наявності та доведеності такої підстави.

Позивач ОСОБА_1 уклала 19.02.2018 договір про надання послуг представництва в цивільному процесі з адвокатом ОСОБА_4, який представляв інтереси сторони на підставі цього договору. Статтею 4 договору сторони обумовили, що за надання юридичної допомоги клієнт зобов'язується виплатити адвокату гонорар у розмірі 1500,00 грн в строк до 19.02.2018; клієнт, погоджуючись на проведення інших платних послуг, компенсує адвокату різні судові витрати (проведення досліджень, затрати на поїздки тощо)…. 23.02.2018 адвокат ОСОБА_4 видав ОСОБА_1 довідку за № 10, в якій зазначив, що за підготовку та ведення цивільної справи від неї було отримано за надання правової допомоги як гонорар 1500,00 грн; дана сума зазначена в книзі обліку доходів і витрат адвоката.

За приписами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»:

договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 ч. 1 п. 4, ст. 27);

договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі; до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права; зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (ст. 27 ч.ч. 1, 3, 5);

гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги; при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини; гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ч.ч. 1, 2, 3).

Аналогічні правила щодо надання адвокатом правової допомоги на підставі договору та щодо гонорару встановлені й статтями 14, 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з'їздом адвокатів України 09.06.2017, а статтею 29 цих Правил передбачено право адвоката стягувати з клієнта, окрім гонорару, також і коштів, необхідних для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, види і порядок сплати яких визначаються договором.

Договір про надання правової допомоги із урахуванням загальних положень про договори і правил про послуги є відплатним (передбачає оплатність надання послуг) і в такому разі ціна (оплата, порядок її здійснення) є істотними умовами договору (ст.ст. 6, 11, 202, 509, ст. 626 ч.ч. 1, 5, ст. 627 ч. 1, ст. 628 ч. 1, ст. 632, ст. 638 ч. 1, ст. 901 ч. 1, ст. 903 ч. 1 ЦК України).

Відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги пов'язується із належним їх визначенням, наявністю розрахунку витрат щодо обсягу, видів наданих послуг. Якщо мають місце додаткові (супутні) витрати, такі теж повинні підтверджуватися розрахунком. Фактична оплата гонорару, інших витрат підтверджується належними і допустимими документальними доказами. Належним і допустимим доказом щодо наявності відповідних підстав для виникнення грошових зобов'язань є зафіксовані у письмовій формі умови договору, що в подальшому слугують підставами для розрахунків між сторонами та для обліку відповідних операцій, які, у свою чергу, теж фіксуються лише у документальній формі (ст.ст. 545, 1087 ЦК України, ст. 1 п. 1.24., ст.ст. 4, 16, 17, 20, 22, 24, 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 1 абз. 3, 5, 11, ст.ст. 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 64 і ст. 95 відповідних редакцій ЦПК України, інші норми законодавства). Складання документів, зокрема, первинних, у т.ч., оформлення і видача клієнту розрахункових документів, необхідних для оплати послуг відповідно до визначеного встановленим порядком їх обсягу та порядку оплати, є обов'язком особи, яка надає ці послуги, здійснює облік відповідних операцій та несе відповідальність за складання документів.

Усні твердження щодо таких фактів і документи, які не відповідають вищенаведеним вимогам і не містять інформації щодо предмета доказування (ст. 179 ч. 1 і ст. 77 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України), до уваги не беруться.

Сторона уклала відповідний договір діючи у цивільних відносинах клієнта із адвокатом на власний ризик і розсуд, вільно, так само сторони розпорядились у подальшому і процесуальними правами та здійснювали своє право на захист.

У договорі позивача з адвокатом сторони визначили гонорар у сумі 1500,00 грн. За обставинами справи, визначений договором гонорар мав авансовий характер. Одностороння довідка, складена адвокатом ОСОБА_4 23.02.2018, не може слугувати підставою для розподілу відповідних судових витрат виходячи із зазначеної в цій довідці суми.

Діючи у вищенаведений спосіб, позивач ОСОБА_1 позбавила себе можливості доводити належними і допустимими доказами обставини щодо наявності правових підстав для стягнення судових витрат на оплату професійної правничої допомоги у вигляді конкретних гонорарів, розподілу таких витрат. Сторона не надала відповідних доказів щодо визначення розміру витрат на правову допомогу та розрахунків.

Насамкінець. Суд не може звернути увагу адвоката ОСОБА_4, що урахуванням вимог ст. 3 ч. 3, ст. 62 ч. 4, п. 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» редакції ЦПК України, що набрала чинності з 15.12.2017), повноваження адвокатів як представників обох сторін повинні були підтверджуватися довіреностями або ордерами, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такі передбачені цивільним процесуальним законом документи щодо повноважень представників не були надані судам першої та апеляційної інстанцій.

Аналогічної позиції дотримується і Апеляційний суд Закарпатської області у своїй поостанові № 297/2656/17 від 11 квітня 2018 року.

Вищенаведене виключає можливість розподілу між сторонами витрат на оплату професійної правничої допомоги безвідносно до того, визнається будь-якою зі сторін необхідність такого розподілу, чи ні, позаяк у розумінні ст. 10 ч. 9, ст. 206 ч. 4 ЦПК України визнання певної вимоги може тягти її задоволення лише в тому разі, якщо таке не суперечить закону та не порушує нічиїх прав.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 78, 81, 82, 89, 137, 141, 206, 229, 235, 247 ч. 2, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. 192, ч. 2 ст. 182 СК України, ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», абз. 4 п. 17, абз. 4 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»,

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Збільшити розмір стягнених аліментів встановлених рішенням Берегівського районного суду від 22 жовтня 2014 року в розмірі 400 гривень щомісяця, які утримуються з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_5, аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, встановив їх розмір в твердій грошовій сумі по 1200 (одну тисячу двісті) гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 в дохід держави судовий збір в сумі 512 (пятсот дванадцять) гривень 60 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з його проголошення.

Суддя ОСОБА_5.