Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 759/13334/16-ц

провадження № 61-2138св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Укршахтгідрозахист»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А., від 19 жовтня 2017 року

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Укршахтгідрозахист» (далі - ДП «Укршахтгідрозахист») про стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 12 лютого 2015 року по 22 жовтня 2015 року. На підставі наказу Міненерговугілля України від 19 серпня 2015 року № 544 ДП «Укршахтгідрозахист» з міста Макіївки Донецької області було переміщено до міста Києва, а його було звільнено з роботи. Вказував на те, що при його звільненні з роботи йому не була сплачена компенсація втрати заробітної плати у розмірі 330,79 грн, яка була стягнута на його користь згідно з рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2016 року.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив стягнути на його користь з відповідача 75 184,24 коп. середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати при звільненні.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Величко Т. О. від 14 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що перебування відповідача у зоні АТО виключає його вину у не проведенні належного розрахунку з позивачем при звільненні останнього, оскільки виробнича діяльність позивача та його фінансування припинено внаслідок збройного конфлікту, який відповідач не міг передбачити та відвернути, а тому дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Укршахтгідрозахист» на користь ОСОБА_4 1 тис. грн у відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку та витрати зі сплати судового збору у розмірі 704 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що при звільненні позивача не було проведено повного розрахунку, у зв'язку із чим на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки у розмірі 1 тис. грн, з урахуванням співмірності та істотності розміру невиплаченої суми (частина друга статті 117 КЗпП України).

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно застосовано принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У лютому 2018 року ДП «Укршахтгідрозахист» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило відхилити касаційну скаргу та залишити оскаржуване рішення без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що позивач працював у ДП «Укршахтгідрозахист» з 12 лютого 2015 року по 22 жовтня 2015 року на посаді начальника юридичного відділу.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року, відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог до ДП «Укршахтгідрозахист» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. При цьому вказаними судовими рішеннями було встановлено, що розрахунок з позивачем при його звільненні з роботи проведено вчасно та у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ДП «Укршахтгідрозахист» на користь ОСОБА_4 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 330,70 грн за вирахуванням податків та інших обов'язкових платежів (у тому числі консолідований страховий внесок) і зборів.

За правилами частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 зазначав, що при звільненні його з роботи відповідачем проведено розрахунок не у повному обсязі, не доплачено 330,70 грн компенсації втрати частини заробітку за березень 2015 року, що встановлено рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2016 року. Також вказував на те, що йому стало відомо про недорахування та не сплату йому компенсації втрати заробітної плати за березень 2016 року у розмірі 330,79 грн лише після ухвалення рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу; розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (постанова Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі № 6-259цс17).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач частково виконав рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2016 року, а для отримання решти грошових коштів запропонував позивачу надати реквізити для перерахування грошових коштів (а. с. 193 т. 2).

Згідно з довідкою ДП «Укршахтгідрозахист» щомісячна заробітна плата позивача складала 6 574,39 - 7 036,95 грн (а. с. 208 т. 2).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, взявши до уваги такі обставини, як дії відповідача щодо виплати заборгованості, розміру недоплаченої суми (330,70 грн) та неістотність цієї частки порівняно із розміром середньої заробітної плати позивача на момент його звільнення, справедливо застосувавши принцип співмірності, обґрунтовано та законно визначив суму відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 тис. грн.

Колегія суддів вважає правильним застосування судом апеляційної інстанції статей 116, 117 КЗпП України, з урахуванням співмірності належної позивачу до виплати за затримку розрахунку при звільненні суми відносно із середнім заробітком.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції безпідставно застосовано принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, висновків суду не спростовують, на законність рішення не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта