Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 601/548/17

провадження № 61-6244св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представник позивача - Сафір Федір Олегович, Паньков Олександр Павлович

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 7 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Міщія О. Я., Шевчук Г. М., Загорського О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просило стягнути з останнього 36 996,12 грн заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 17 травня 2012 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг (далі - Умови), ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 3 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Неналежне виконання умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 31 січня 2016 року склала 36 996,12 грн та добровільно сплачена не була. Оскільки боржник ухиляється від виконання зобов'язання за кредитним договором, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача дану суму заборгованості в судовому порядку.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2017 року у складі судді Білосевич Г. С. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю належним чином оформлених цивільно-правових відносин між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 Копія анкети-заяви про приєднання до Умов не може вважатись належним доказом укладення договору про надання банківських послуг, оскільки вона не містить відомостей щодо розміру кредиту. Відсутність підпису відповідача на Умовах позбавляє суд можливості встановити факт укладення кредитного договору та обізнаність відповідача з умовами кредитування.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 7 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 31 842, 86 грн, яка складається з: 2 781, 81 грн - заборгованості за кредитом; 2 8061, 05 грн - заборгованість за процентами; 1 000 грн - заборгованість з пені. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3, шляхом заповнення відповідних розділів анкети-заяви від 17 травня 2012 року та її підписання, приєднався до Умов, Правил користування платіжною карткою та Тарифами банку, а також надав згоду на укладення кредитного договору. Оскільки строк дії картки було визначено до лютого 2016 року, відсутні підстави для висновку про сплив строку позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом.

У касаційній скарзі, поданій 27 листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довів наявність кредитних правовідносин між ним та відповідачем, а також не надав доказів на підтвердження видачі кредитної картки відповідачу та доказів користування ним кредитними коштами. Докази щодо погодження між сторонами умов кредитного договору, порядку нарахування відсотків та пені у матеріалах справи відсутні.

Касаційна скарга містить посилання на ту обставину, що апеляційним судом помилково встановлено початок перебігу строку позовної давності, оскільки судом не досліджувались докази видачі ОСОБА_3 кредитної картки та не встановлювався термін її дії.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що 17 травня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 3 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При підписанні 17 травня 2012 року анкети-заяви, у розділі «зазначте бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна»/GOLD», ОСОБА_5 вказав суму - 15 000 грн.

ОСОБА_3 заповнено відповідні розділи вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг та поставлено свій підпис про згоду на укладення договору. Справжність підпису, що міститься в анкеті-заяві, відповідачем не оскаржувалась.

На підтвердження наявності заборгованості відповідача перед банком до позовної заяви додано розрахунок заборгованості, яка утворилась станом на 31 січня 2017 року.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Апеляційний суд проаналізував наданий позивачем розрахунок заборгованості та дійшов висновку, що заборгованість ОСОБА_5 розрахована з 17 травня 2012 року, сальдо поточної заборгованості за кредитом значиться з 26 червня 2012 року, заборгованість за процентами (накопичувальним підсумком) починається з 25 червня 2012 року.

23 травня 2017 року відповідач ОСОБА_3 подав заяву про застосування строків позовної давності, яку обґрунтував тим, що трирічний строк позовної давності сплив у серпні 2016 року. Даний строк відповідач пов'язав із наступним місяцем після внесення ним останнього платежу зі сплати заборгованості за кредитом.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитом 04 квітня 2017 року.

Із наданої позивачем довідки вбачається, що строк дії картки ОСОБА_3 строк дії кратки визначено до лютого 2016 року.

Із змісту заяви відповідача про застосування строку позовної давності слідує, що після серпня 2013 року ним не вносилось жодного платежу по сплаті заборгованості по кредитній картці (а. с. 57-58).

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, 12 червня 2014 року за платіжною карткою відповідача мало місце внесення коштів у розмірі

122,07 грн. У подальшому жодні дії не здійснювались.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що період, за який підлягає нарахування заборгованості, становить три роки до звернення з позовом до суду в межах загальної позовної давності до 31 січня 2017 року.

ОСОБА_6, прийшовши до наведеного вище висновку, апеляційний суд не усунув розбіжності між поясненнями відповідача, який стверджував про здійснення ним останньої проплати заборгованості в 2013 році, проте з розрахунку заборгованості вбачається, що останнє внесення коштів мало місце в червні 2014 року.

Підлягало з'ясуванню, чи може дана обставина свідчити про переривання боржником строку позовної давності та визнання частини боргу.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 7 листопада 2017 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик