Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 490/2579/15-ц

провадження № 61-11466ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2016 року у складі судді Мамаєвої О. В. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2016 року у складі суддів: Лівінського І. В., Коломієць В. В., Шаманської Н. О., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, та поділ майна подружжя, і за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою власністю,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, та поділ майна подружжя.

Уточнену позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 24 серпня 1991 року по 13 листопада 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу продовжили проживати разом, вели спільне господарство, набули спільне майно за спільні кошти подружжя, брали участь у спільному виховані дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час проживання однією сім'єю сторони придбали рухоме та нерухоме майно, зокрема: автомобіль ВАЗ 2109 9420, реєстраційний номер НОМЕР_1, та квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 просила суд встановити факт проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю з листопада 1997 року по лютий 2015 року, визнати квартиру АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності сторін, здійснити поділ спільного майна, виділивши кожному по Ѕ частині квартири, стягнути з відповідача грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля ВАЗ 2109 9420, реєстраційний номер НОМЕР_1, в рахунок частки позивача у спільній сумісній власності.

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою власністю.

Зустрічний позов мотивовано тим, що спірна квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, оскільки кошти на придбання зазначеної квартири отримані ним від продажу квартири АДРЕСА_3, належної йому на праві особистої приватної власності.

Крім того, ОСОБА_5 29 липня 2008 року було укладено кредитний договір на придбання автомобіля ВАЗ 2109 9420, реєстраційний номер НОМЕР_1. Оскільки умови даного договору ним виконано одноособово, просив суд включити до маси майна, що підлягає поділу як майно подружжя, погашене ним зобов'язання за кредитним договором у розмірі 79 380 грн, стягнути з ОСОБА_4 Ѕ частину погашених кредитних зобов'язань у розмірі 39 690 грн. та визнати квартиру АДРЕСА_2 особистою приватною власністю ОСОБА_5

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по лютий 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля ВАЗ 2109 9420, реєстраційний номер НОМЕР_1, в рахунок її частки у спільній сумісній власності у розмірі 25 477 грн 72 коп.

У іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 об'єктом особистої приватної власності ОСОБА_5

У іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково основний та зустрічний позови, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_5 за кошти, отримані ним від продажу його власної квартири.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2016 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2016 року залишене без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_2 за кошти, отриманні ним від продажу його власної квартири, яку він продав за п'ять днів до купівлі спірної квартири, тому зазначена квартира є особистою власністю ОСОБА_5, відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 57 СК України.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови визнання квартири АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та її розподілу і ухвалити в цій частині нове рішення про розподіл спірної квартири.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_4 надавала завдаток у розмірі 500 доларів США за спірну квартиру, що підтверджується договором про намір. Чинним законодавством України не передбачено зменшення частки одного з подружжя лише з тієї причини, що ним було внесено менше коштів, ніж іншим з подружжя.

Крім того, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірна квартира придбана за 61 953 грн протирічать чіткій позиції сторін у справі, оскільки вони наголошували на тому, що квартира була придбана за 40 000 доларів США, що відповідно до вимог частини першої статті 61 ЦПК України взагалі не підлягає доказуванню. Суди під час розгляду справи вийшли за межі доказування, зробили висновки, що протирічать визнаним обставинам.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною третьою статті 2 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги , провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що під час проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_2 за ціною 61 953 грн на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2011 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2011 року ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_3 за 63 000 грн, яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину. За кошти, отримані від продажу даної квартири, ОСОБА_5 придбав спірну квартиру.

Положеннями частини першої статті 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власність того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Апеляційний суд правильно визначив, що ОСОБА_5 придбав спірну квартиру за кошти, отримані від продажу його власної квартири, тому квартира АДРЕСА_2 є його особистою власністю, відповідно положень пункту 3 частини першої статті 57 СК України.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що вона має право на Ѕ частину спірної квартири у зв'язку з тим, що за час спільного проживання з ОСОБА_5 вносила завдаток у розмірі 500 доларів США за квартиру та те, що в оскаржуваних судових рішеннях зазначена вартість квартири в гривнях, а не в доларах США, не приймаються до уваги, оскільки зі змісту договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2011 року обов'язок зі сплати даної суми був покладений на ОСОБА_5, як покупця, а вартість квартири визначена в гривнях.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України, суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 410, 41, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник