Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/25540/15-ц

провадження № 61-5765 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С.Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «БМ Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану їх представником ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Юзькової О. Л. від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є. від 31 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «БМ Банк» (далі -

ПАТ «БМ Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4,

ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що10 вересня 2008 року між ним та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у розмірі 140 337 швейцарських франків та взяв на себе зобов'язання повернути кредит у строк до 9 вересня 2033 року з відсотками на рівні 8,99 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника, 10 вересня 2008 року між банком та

ОСОБА_5 був укладений договір поруки.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору у нього, станом на 17 серпня 2015 року, виникла заборгованість у розмірі 110 248,18 швейцарських франків, яку позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

ОСОБА_4 подав зустрічний позов, в якому просив суд визнати кредитний договір удаваним правочином, мотивуючи його тим, що кредитний договір фактично укладався у національній валюті України - гривні, а не в швейцарських франках, а тому він носить ознаки удаваного правочину.

ОСОБА_5 звернулася із зустрічним позовом, у якому просила визнати поруку припиненою з тих підстав, що відсоткова ставка в період з

12 листопада по 29 грудня 2014 року збільшилась до 13,99 %. Таке збільшення відбулось за відсутності згоди поручителя і є підставою відповідно до частини першої статті 559 ЦК України для визнання поруки припиненою з 12 листопада 2014 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 березня

2016 року позов ПАТ «БМ Банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «БМ Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 109 103,17 швейцарських франків. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконує умов кредитного договору щодо своєчасного повернення коштів, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього та поручителя у солідарному порядку. Банк мав право надавати кредит у іноземній валюті, оскільки у нього є генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, а обставини, які б свідчили про укладення сторонами іншого правочину, якому не притаманні ознаки кредитного договору, не встановлені, а тому відсутні підстави для визнання його удаваним на підставі статті 235 ЦК України. Застосування банком підвищеної відсоткової ставки відбулось за згодою поручителя, без зміни зобов'язання та виключно у спосіб, передбачений умовами кредитного договору, з яким поручитель був ознайомлений, отже, відсутні підстави вважати поруку припиненою.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану їх представником

ОСОБА_7, залишено без задоволення, а рішення суду першої

інстанції - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позичальником не доведені вимоги щодо удаваності кредитного договору, а тому відсутні підстави для застосування статті 235 ЦК України. Шляхом підписання договору поруки та будучи при цьому ознайомленою з усіма істотними умовами кредитного договору, ОСОБА_5 погодилася з правом банку застосовувати підвищений розмір процентної ставки у випадку порушення боржником правил страхування.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення їх зустрічних позовів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що розрахунок банку є неправильним, оскільки у ньому відсутні дати погашення позичальником тіла кредиту та відсотків за його користування після виникнення заборгованості. Повідомлень банку щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту позичальник не отримував, тому, на момент подачі позову, права позивача жодним чином порушені не були. Банк не мав законного права надавати кредит в іноземній валюті для задоволення власних споживчих потреб позичальника, а тому договір суперечить чинному законодавству України. Кредитний договір фактично укладався у національній валюті України - гривні, а не в швейцарських франках, тому він носить ознаки удаваного правочину. Банк змінив відсоткову ставку в одноособовому порядку, не уклавши із відповідачами додаткових угод, що є підставою для застосування частини першої статті 559 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

1 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 вересня 2008 року між

ВАТ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», та

ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 566/100908, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі

140 337 швейцарських франків для придбання нерухомого майна на первинному ринку під 8,99 % річних строком до 9 вересня 2033 року.

10 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки № 566/100908, за яким поручитель зобов'язалась перед банком відповідати у повному обсязі за належне виконання позичальником умов кредитного договору.

Відповідно до наданого банком розрахунку, станом на 17 серпня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 перед банком становить

110 248,18 швейцарських франків і складається із: заборгованості по кредиту в сумі 102 471,86 швейцарських франків, заборгованості по процентам - 6 631,31 швейцарських франків, пені за порушення строків сплати процентів - 1 109,82 швейцарських франків, пені за порушення строків сплати кредиту в сумі 29,28 швейцарських франків.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття

610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті

554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частково задовольняючи позов ПАТ «БМ Банк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що між сторонами був укладений договір про надання споживчого кредиту та договір поруки, на порушення умов яких відповідачі наданий кредит не погашають та не сплачують проценти за користування ним, у зв'язку із чим, застосувавши норми статей 525, 526, 530 553, 554, 611, 1054 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заборгованість за кредитом та проценти за користування кредитними коштами, передбачені кредитним договором, підлягають солідарному стягненню з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивача у розмірі, визначеному у розрахунку заборгованості, який відповідачами не спростований.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов'язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Доводи касаційної скарги про неправильність розрахунку кредитної заборгованості є необґрунтованими, оскільки на його спростування відповідачі не надали власного розрахунку та доказів, що підтверджують повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Доводи касаційної скарги про те, що банк не мав права надавати споживчий кредит в іноземні валюті є безпідставними з огляду на те, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). На момент укладення спірного договору про надання споживчого кредиту (10 вересня 2008 року) надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України не заборонялося, а тому банк, маючи відповідну індивідуальну ліцензію, мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України 2004 року позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин;

3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, виходили із того, що ОСОБА_4 не довів обставини, які б свідчили про укладення сторонами іншого правочину, якому не притаманні ознаки кредитного договору, у зв'язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні його зустрічного позову. Разом з тим ОСОБА_4 не зазначив, який саме договір мали на меті укласти сторони і які правовідносини виникли між ним та банком, на підставі яких він отримав у банку грошові кошти на умовах оплатного користування, строковості та повернення.

Посилання позичальника на те, що сторони уклали договір в національній валюті України, спростовуються заявою позичальника на кредит

від 18 серпня 2008 року, заявою відповідача на видачу готівки від 10 серпня 2008 року, випискою з особового рахунку відповідача, сплатою відповідачем платежів у швейцарських франках щодо повернення банку кредиту та сплати процентів за його користування.

ОСОБА_5, звертаючись до суду із зустрічним позовом про припинення договору поруки, укладеного між нею та банком на забезпечення належного виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором

від 10 вересня 2008 року, посилалася на те, що у період з

12 листопада по 29 грудня 2014 року банк без її згоди змінив процентну ставку з 8,99 % до 13,99 % річних, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності за кредитним договором та є підставою для припинення договору поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Відповідно до частини першої кредитного договору відсоткова ставка за цим договором становить 8,99 % річних. Цією ж частиною сторони погодили можливість збільшення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки на 5 % річних у разі порушення позичальником умов щодо страхування, на період порушення.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 3 вересня 2014 року у ОСОБА_4 закінчився строк дії договору страхування життя і працездатності та позичальник у порушення п. 2. 1. кредитного договору за десять днів до закінчення терміну страхування не продовжив його на новий строк, що стало підставою для застосування ПАТ «БМ Банк» передбаченої кредитним договором збільшеної на 5 % процентної ставки.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що застосування банком підвищеної процентної ставки відбулось без зміни основного зобов'язання та виключно у спосіб, передбачений умовами кредитного договору, з яким поручитель була ознайомлена (пункт 2 договору поруки), дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 через відсутність обставин збільшення зобов'язання без згоди поручителя.

Посилання в касаційній скарзі на постанови Верховного Суду України:

від 18 червня 2012 року № 6-73цс12, від 26 вересня 2012 року № 6-100цс12 є помилковими, оскільки такі судові рішення містять різні фактичні обставини справи у порівнянні зі справою, яка переглядається.

Так, в постанові від 18 червня 2012 року Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладена між банком та позичальником без згоди поручителя додаткова угода, якою, зокрема, за користування кредитними коштами понад визначений договором термін установлюється процентна ставка в подвійному розмірі, не дає підстав покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

У постанові від 26 вересня 2012 року Верховний Суд України зазначив, що сторони кредитного договору змінили умови договору, шляхом укладення угоди про внесення змін до основного договору, зі збільшенням об'єму відповідальності без згоди поручителя за відсутності в договорі вказівки на те, що такі зміни можливі без повідомлення поручителя.

З огляду на вищевикладене, ураховуючи те, що в цій справі сторони кредитного договору не укладали додаткових угод та не змінювали обсяг відповідальності поручителя, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини першої статті 559 ЦК України.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 4 жовтня 2016 року було зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 березня

2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану їх представником ОСОБА_6, залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року - без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 березня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк