Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 344/1079/15-ц

провадження № 61-2820св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - Івано-Франківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Бабій О. М. від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., Соколовського В. М., від 06 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Івано-Франківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалою Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 15 вересня 1993 року «Про затвердження державного майна, що належить до комунальної власності Івано-Франківської міської ради народних депутатів» затверджено перелік майна, яке відноситься до комунальної власності, зокрема, приміщення по АДРЕСА_1.

Проте спірні нежитлові приміщення були незаконно відчужені ОСОБА_5

Позивач вказував на те, що ОСОБА_5 з невстановленою особою підробили свідоцтво про право власності на вказане приміщення, витяг з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 28 вересня 2006 року № 370 «Про акти державної комісії приймання в експлуатацію об'єктів, присвоєння поштової адреси», які долучили до заяви від 12 вересня 2008 року на ім'я голови виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про оформлення права власності на торгово-офісні приміщення загальною площею 271,6 кв. м по АДРЕСА_1.

На підставі поданих завідомо неправдивих документів 23 вересня 2008 року рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 440 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» вирішено оформити право власності на ці приміщення за ОСОБА_5

Надалі з метою отримання матеріальної вигоди ОСОБА_5 здійснив відчуження вказаного майна шляхом укладення 10 квітня 2009 року договору купівлі-продажу з ОСОБА_6, а 15 квітня 2009 року останній відчужив його фактичному покупцю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у рівних частинах. 17 січня 2011 року ОСОБА_7 відчужила свою частку ОСОБА_4

Позивач зазначав, що спірне майно вибуло з володіння Івано-Франківської міської ради внаслідок злочинних дій ОСОБА_5 поза його волею, адже позивач не приймав рішення про його відчуження. Вина ОСОБА_5 у вчиненні даного злочину підтверджена вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 червня 2014 року, що набрав законної сили.

З урахуванням зазначеного Івано-Франківська міська рада просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 торгово-офісні приміщення, загальною площею 271,6 кв. м, які розташовані по АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2016 року позов Івано-Франківської міської ради задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради торгово-офісні приміщення, розташовані по АДРЕСА_1, загальною площею 271,6 кв. м. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею та було придбане відповідачем у особи, яка не мала права його відчужувати, а тому на підставі статті 388 ЦК України позивач має право на витребування цього майна у добросовісного набувача, а саме із власності ОСОБА_4 Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову Івано-Франківської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача поза його волею.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій взяли за основу вирок у кримінальній справі щодо шахрайських дій ОСОБА_5, тоді як спірне приміщення вона придбавала не у нього. Спірні приміщення вона придбала на законних підставах згідно з договорами, які є чинними, тому вона є добросовісним набувачем приміщень, які не може бути витребувано відповідно до статті 388 ЦК України.

Також суд безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду з позовом, оскільки останній достовірно володів інформацією про вибуття майна.

Крім того, міська рада не надала доказів того, що спірні приміщення належать їй на праві власності, оскільки право оформлено не було, відповідно - і відсутнє право вимоги.

Таким чином, враховуючи відсутність зареєстрованого права власності у позивача та доказів вибуття майна з володіння поза його волею, тривалість терміну позовної давності, неотримання інформації від третіх осіб про вступ у справу, вважала, що заявлений позов підлягає відхиленню.

У вересні 2016 року Івано-Франківська міська рада подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що ухвалою Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 15 вересня 1993 року «Про затвердження державного майна, що належить до комунальної власності Івано-Франківської міської ради народних депутатів» затверджено перелік майна, яке відноситься до комунальної власності Івано-Франківської міської ради, зокрема до комунальної власності віднесено спірне приміщення по АДРЕСА_1.

Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 червня 2014 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2014 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

Вказаним встановлено, що ОСОБА_5, діючи шахрайським шляхом, з метою заволодіння майном комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська - нежитловим підвальним приміщенням загальною площею 271,6 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, вступив у злочинну змову з невстановленою особою та в період часу з вересня 2008 року по квітень 2009 року заволодів та реалізував вказане приміщення за кошти у сумі 314 241 грн.

ОСОБА_5, достовірно знаючи план і шляхи реалізації злочинного умислу, переслідуючи корисливі мотиви направлені на власне збагачення, спільно з невстановленою особою підробили свідоцтво про право власності на вказане вище приміщення, витяг з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 28 вересня 2006 року № 370 «Про акти державної комісії приймання в експлуатацію об'єктів, присвоєння поштової адреси», які долучили до заяви ОСОБА_5 від 12 вересня 2008 року на ім'я голови Івано-Франківської міської ради про оформлення права власності на торгово-офісні приміщення загальною площею 271,6 кв. м по АДРЕСА_1.

На підставі поданих завідомо неправдивих документів 23 вересня 2008 року рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 440 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» вирішено оформити право власності на ці приміщення за ОСОБА_5

З метою отримання матеріальної вигоди ОСОБА_5, спільно з невстановленою особою вирішили реалізувати набуте злочинним шляхом нерухоме майно. Для цього, підшукавши покупця на зазначене приміщення, здійснили його відчуження, шляхом укладення 10 квітня 2009 року договору купівлі-продажу з ОСОБА_6, а 15 квітня 2009 року останній відчужив його фактичному покупцю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у рівних частинах. 17 січня 2011 року ОСОБА_7 відчужила свою частку ОСОБА_4

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Такі ж положення закріплені у частині шостій статті 82 ЦПК України. Отже, зазначені обставини доказуванню не підлягають.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (пункт 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Такі ж висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-117цс12.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Установивши, що спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача поза його волею, що підтверджено належними та допустимими доказами, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на витребування цього майна у добросовісного набувача - ОСОБА_4, яке було набуте нею внаслідок злочинних дій ОСОБА_5, що підтверджується преюдиційним вироком суду.

На думку колегії суддів, вилучення у позивача майна на підставі рішень судів відбулось на умовах, передбачених законом і відповідає загальним принципам міжнародного права.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, пункту 1 статті 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року).

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Шляхом позбавлення права ОСОБА_4 на спірне майно, що належить територіальній громаді м. Івано-Франківська, відновлюються інтереси суспільства, зокрема, забезпечується відновлення законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення у постійне користування територіальної громади нежитлового приміщення, у зв'язку з чим забезпечено врахування принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає, що питання компенсації добросовісному набувачу має вирішуватися за заявою такої особи у контексті статті 661 ЦК України з вимогою до продавця товару, а не до територіальної громади, яка має право на витребування спірного нерухомого майна, і зазначене відповідає критерію законності.

Тобто, відповідач не позбавлений права пред'явити вимоги до продавців майна на підставі статті 661 ЦК України про відшкодування завданих збитків, що буде вважатися справедливою сатисфакцією.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надав доказів того, що спірне нерухоме майно належало йому на праві власності є безпідставними.

Так, згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» від 05 листопада 1991 року № 311 розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

Ухвалою Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 15 вересня 1993 року «Про затвердження державного майна, що належить до комунальної власності Івано-Франківської міської ради народних депутатів» згідно з Законом України «Про власність» та рішенням Х сесії обласної ради народних депутатів від 24 серпня 1992 року «Про перелік державного майна, яке відноситься до комунальної власності області» Івано-Франківська міська рада народних депутатів затвердила перелік державного майна, що належить до комунальної власності Івано-Франківської міської ради народних депутатів, зокрема, до комунальної власності віднесено спірне приміщення по АДРЕСА_1.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки, як правильно встановлено судами, Івано-Франківська міська рада дізналась про порушення свого права з листа слідчого управління УМВС в Івано-Франківській області від 10 квітня 2013 року, а з позовом до суду позивач звернувся 27 січня 2015 року, а тому суди дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Інші доводи касаційній скарзі зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта