Справа № 446/742/17 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/783/7588/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Камянка - Бузького районного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з боргу у розмірі 42432,00 грн, що еквівалентно 1600 доларів США., та стягнення судового збору.

Оскаржуваним заочним рішенням позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 29 листопада 2016 року в сумі 20800,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачені судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2Я,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що як вбачається з розписки ОСОБА_3 від 29.09.2016 року, грошовий еквівалент зобовязання у ній визначено в доларах CШA, а тому сума заборгованості підлягає стягненню у гривнях, яка визначається за офіційним курсом долара США на день платежу. Проте, суд першої інстанції розрахував суму боргу без урахування офіційного курсу гривні до долара США на дату звернення позивача до суду і боржник повинен повернути основну суму боргу в розмірі 21 216. 00 грн. Щодо стягнення санкцій за прострочення боржника, апелянт зазначає, що в договорі позики сторони домовились про негативні наслідки для боржника у випадку, якщо він вчасно не поверне борг і санкція за прострочення повернення суми боргу відповідатиме розміру суми основного боргу. Станом на 04 травня 2017 року сума основного боргу становила 21 216. 00 грн., тому санкція становить 21 216. 00 грн. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду змінити та задовільнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи зміст розписки у розписці, у якій зазначено, що у разі невиконання позичальником обовязку повернути гроші у визначений термін, сума боргу подвоюється, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зазначене положення не є ні встановленим штрафом, ні пенею, не свідчить таке положення у розписці і про наявність завдатку, оскільки у фактичних правовідносинах немає ознак такого забезпечення зобовязання, яке визначено у ст. 570 ЦК, а також немає підстав для висновку, що така домовленість є домовленістю про встановлення відсотків за користування коштами, оскільки розмір відсотків визначається в договорі (ст. 1048 ЦК), чого не визначено, як і не визначено взагалі права на отримання таких відсотків, і зважаючи на те, що позивач не аргументував правову підставу такого стягнення у подвійному розмірі, а тому вважав, що позовна вимога про стягнення заборгованості у подвійному розмірі не підлягає до задовлення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Розглядаючи даний спір, суд виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення ЦК України про зобов'язання та параграфом 1 Глави 71 ЦК України "Позика".

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження кладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до розписки, написаної та підписаної Коноф»євим ОСОБА_4, складеної 29 вересня 2016 року, відповідач ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 кошти в сумі 20800,00 грн. що еквівалентні 800 доларів США, зобов»язався повернути цю суму частинами: до 10.10.2016 року 10000.00 грн., 10.11.2016 року 5000.00 грн., до 10.12.2016 року 5800.00 грн. У розписці зазначено, що в разі невиконання ним (Коноф»євим С.В.) обов»язку повернути гроші в термін, сума боргу подвоюється.

Написання та підписання розписки від 29.09.2016 року Коноф»євим С.В. не заперечується, така ним не оспорювалася, недійсною в судовому порядку не визнавалася.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки матеріали справи не містять доказів повернення таких коштів відповідачем, то такі кошти відповідачем не повернуті на момент розгляду даної справи.

Відповідачем, всупереч вимогам ст. ст. 12, 13, 81, 83 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження повернення ним позичених коштів.

Матеріалами справи підтверджується долучення ОСОБА_2 до матеріалів справи оригіналу розписки, наявність якої у кредитора свідчить про те, що борг йому не повернутий.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який з»ясувавши вищезазначені обставини, дійшов висновку про те, що у відповідача існує обов»язок повернути отримані у позику кошти у розмірі 800 доларів США у строк до 10.12.2016р., однак такі відповідачем не повернуті, що свідчить про підставність позову ОСОБА_2 про стягнення позичених коштів у вищезгаданому розмірі.

Відповідно до роз»яснень п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення, що спростовує доводи апелянта про те, що розрахунок боргу в національній валюті повинен розраховуватися, виходячи з курсу долара станом на момент пред»явлення ним позову.

І оскільки станом на 30.11.2017 року курс долара становив 27.0139, то сума заборгованості в національній валюті становить 21611.12 грн.

Разом з тим, враховуючи положення ст. 13 ЦПК України, закладений у ній принцип диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що оскільки позивачем розрахунок заборгованості проведено виходячи з курсу долара 26.52 грн., то з відповідача слід стягнути 21216.00 грн., а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними.

На думку колегії суддів суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача подвійної суми боргу, як це вказано у розписці, і не погоджується з доводами апелянта в цій частині з огляду на таке.

Відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ. Незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов»язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Так, згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, у ч.1 ст. 1048 ЦК. Що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ,

Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст. 6, ч.1 ст. 627 ЦК України слід розуміти, як право сторін на визначення саме суми розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу, оскільки статті 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

З позовною вимогою про стягнення з відповідача винагороди за користування грошовими коштами, ОСОБА_2 не звертався.

Заявлена ОСОБА_2 позовна вимога про стягнення заборгованості у подвійному розмірі наданих у позику грошових коштів, обґрунтована невиконанням позичальником зобов»язань за розпискою від 29.09.2016 року, тобто, як застосування санкції за невиконання умов договору, про що він і зазначає у позовній заяві і в апеляційній скарзі.

Згідно з ч.1. ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов»язання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом.

З тексту згаданої вище розписки вбачається, що така містить положення відповідно до якого, «у разі не виконання позичальником обовязку повернути гроші у визначений термін, сума боргу подвоюється.»

Тобто, відповідальність за порушення грошового зобов»язання, а саме, неповернення грошових коштів у терміни, зазначені у розписці від 29.09.2016 року, передбачена розпискою у виді «подвоєння боргу», тобто, боржник повинен повернути грошові кошти у сумі, двічі більшій, ніж сума отриманих ним в борг грошових коштів, що суперечить положенням ст. 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості у подвійному розмірі, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, про те, що положення в розписці, відповідно до якого, у разі не виконання позичальником обовязку повернути гроші у визначений термін, сума боргу подвоюється, не є ні встановленим штрафом, бо штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, ні пенею, бо пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК), не свідчить таке положення у розписці і про наявність завдатку, оскільки у фактичних правовідносинах немає ознак такого забезпечення зобов»язання, яке визначено у ст. 570 ЦК, а також немає підстав для висновку, що така домовленість є домовленістю про встановлення відсотків за користування коштами, оскільки стягнення боргу в подвійному розмірі позивач вважає санкцією за невиконання відповідачем зобов»язання про повернення коштів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищезазначених висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для зміни судового рішення, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з Коноф»єва С.В. на користь ОСОБА_2 слід змінити, збільшивши розмір заборгованості, яка підлягає стягненню в національній валюті з 20800.00 грн. до 21216.00 грн., в решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Камянка - Бузького районного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з Коноф»єва ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід змінити, збільшивши розмір заборгованості, яка підлягає стягненню в національній валюті з 20800.00 грн. до 21216.00 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 20.04.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_5