ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.04.2018 Справа №607/649/18

11 квітня 2018 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Черніцької І.М.

за участю секретаря судового засідання Бойко І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача

адвоката ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Головне управління Національної поліції в Тернопільській області ( далі ГУНП) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення помилково виплаченої одноразової грошової допомоги в сумі 112 000 гривень.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що ОСОБА_3 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Тернопільській області. Наказом ГУНП в Тернопільській області від 18 липня 2017 року ОСОБА_3 був звільнений із служби в поліції на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу). 02 серпня 2017 року відповідач звернувся до позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у звязку з отриманням ним третьої групи інвалідності, повязаної із проходженням служби в поліції. Наказом ГУНП в Тернопільській області за №2594 від 22 вересня 2017 року ОСОБА_3 призначено виплату одноразової грошової допомоги в сумі 112 000 гривень. Вказану суму 11 жовтня 2017 року відповідачу було виплачено через касу ГУНП по видатковому касовому ордері № 302.

Згодом вказане рішення було переглянуто та встановлено, що вказана виплата була проведена з порушенням вимог п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію». Наказом ГУНП в Тернопільській області від 30 листопада 2017 року п. 1 наказу ГУНП від 22 вересня 2017 року за №2594 в частині виплати ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги скасовано.

Відповідачу було направлено повідомлення про необхідність повернення раніше виплаченої суми грошових коштів в розмірі 112 000 гривень, однак відповідач в добровільному порядку кошти не повернув. Позивач вважає, що вказані грошові кошти є безпідставно набутими та підлягають стягненню з відповідача. Посилаючись на наведене, просить задовольнити позов.

Відповідач подав відзив на позов. Вказав, що проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Тернопільській області та 18 липня 2017 року був звільнений за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію». 02 серпня 2017 року звернувся із заявою до позивача про виплату одноразової грошової допомоги у звязку із отриманням третьої групи інвалідності, що повязана з проходженням служби в поліції. 10 серпня 2017 року за наслідком розгляду його заяви затверджено висновок про призначення такої допомоги та наказом № 2594 від 22 вересня 2017 року призначено виплату в сумі 112 000 гривень.11 жовтня 2017 року допомога була виплачена. Вважає, що виплата одноразової грошової допомоги здійснена правомірно і грошові кошти були отримані у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, в силу вимог ст. 1215 ЦК України вказана сума одноразової грошової допомоги поверненню не підлягає, оскільки виплачена позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки.

Разом з тим, відповідач подав заяву про стягнення з позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 400 гривень. Вказує, що у звязку із проживанням та місцем роботи у м. Бучачі Тернопільської області, не достатнім знанням цивільного та цивільного процесуального законодавства, а також враховуючи значну суму позову 112 00 гривень, уклав договір з адвокатом ОСОБА_2 про надання останнім правничої допомоги. У відповідності до договору, вартість послуг адвоката становить 10 400 гривень та дана сума виплачена повністю.

Роботи, узгоджені сторонами в договорі та оплачені згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 03 березня 2018 року. На підтвердження понесених витрат відповідачем надано договір, квитанцію про оплату та розрахунок суми судових витрат, змістом якого узгоджені витрати, які становлять: правовий аналіз правовідносин сторін, вивчення документів та нормативної бази - 5 годин ціною 3000 гривень, за годину у 600 гривень; формування та узгодження з клієнтом правової позиції захисту інтересів -4 години ціною 2400 гривень, за годину у 600 гривень; підготовка відзиву з додатками -5 годин ціною 3000 гривень, за годину 600 гривень; представництво інтересів в суді першої інстанції 2000 гривень.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. У клопотанні відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу просила відмовити, оскільки заявлена сума є не співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позов. Вказав, що підстав для повернення виплаченої відповідачу одноразової грошової допомоги як безпідставно набутого майна відсутні, оскільки виплата проведена позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки з боку позивача і недобросовісності з боку набувача.

Судом встановлено, що Наказом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області № 182 о/с від 15 серпня 2016 року підполковника поліції ОСОБА_3 призначено на посаду тимчасово виконуючим обовязки заступника начальника слідчого управління начальника відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції в Тернопільській області з 15 серпня 2016 року.

Як вбачається з копії свідоцтва про хворобу № 237 від 06 липня 2017 року, при проведенні медичного огляду ОСОБА_3 військово-лікарська комісія ДУ «ТМО МВС України по Тернопільській області» встановила наявність захворювання останнього, яке повязане з проходженням служби в поліції.

Відповідно до постанови за № 237 від 06 липня 2017 року медичної (військово-лікарської комісії) ДУ «ТМО МВС України по Тернопільській області», ОСОБА_3 непридатний до служби в поліції у звязку з наявністю захворювання, повязаного з проходженням служби в поліції.

Згідно виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 13 липня 2017 року та довідки до акта серії АВ 0814732 від 13.07.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 встановлено третю групу інвалідності у звязку з захворюванням, повязаним з проходженням служби в поліції.

Як вбачається із довідки Тернопільського обласного центру медико-соціальної експертизи (Обласна МСЕК № 1) про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0011118 від 12 липня 2017 року, ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_3 30 %.

Наказом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області № 166 о/с від 18 липня 2017 року ОСОБА_3 звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

02 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до начальника ГУНП в Тернопільській області з заявою про проведення йому виплати одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням йому інвалідності внаслідок захворювання, повязаного із проходженням служби в поліції.

10 серпня 2017 року працівником фінансового підрозділу ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_4 складено висновок про призначення ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги у звязку з інвалідністю на підставі підпункту 4 п. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» у розмірі 112 000 гривень. Вказаний висновок підписаний керівником фінансового підрозділу ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_5, керівником підрозділ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_6 та затверджений начальником ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7

Наказом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області № 2594 від 22 вересня 2017 року «Про виплату одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейських Головного управління Національної поліції в Тернопільській області» вирішено виплатити ОСОБА_3 одноразову грошову допомогу у звязку з втратою працездатності в розмірі 112 000 гривень (п. 1 Наказу).

З видаткового касового ордера № 302 від 11 жовтня 2017 року встановлено, що ОСОБА_3 виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 112 000 гривень.

Наказом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області № 3401 від 30 листопада 2017 року, пункт 1 вищевказаного Наказу ГУНП в Тернопільській області № 2594 від 22 вересня 2017 року в частині виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_3 скасовано у звязку з тим, що визначення інвалідності ОСОБА_3 внаслідок захворювання мало місце під час проходження ним служби в поліції, а не після звільнення з поліції протягом шести місяців, що не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію».

Суд, розглянувши справу, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до норми п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі: визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), повязаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Відповідно до положень ст. 101 вказаного Закону, призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком: а) учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням; б) учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного спяніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоровю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом); г) подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.

Згідно з вимогами ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ч. 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно з вимогами ч. 1ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобовязання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, останній вважає, що відповідач набув грошові кошти в сумі 112 000 гривень без достатньої правової підстави, а тому у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України зобовязаний повернути це майно позивачу.

Судом встановлено, що підставою для виплати відповідачу спірних сум були документи про встановлення захворювання, повязаного з проходження служби, втрати працездатності та встановлення групи інвалідності, висновок про призначення одноразової грошової дороги від 10 серпня 2017 року, який по даний час є чинним та наказ ГУНП в Тернопільській області за № 2594 від 2209.2014 року, виданий на основі висновку, про виплату ОСОБА_3 одноразової допомоги

Отже, відповідач одержав від позивача кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить законодавству.

Крім того, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

До правовідносин щодо набуття таких грошових коштів без достатньої правової підстави, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються. Отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 та від 22 січня 2014 року у справі №6-151цс13.

Як встановлено на підставі досліджених доказів, виплата одноразової грошової допомоги ОСОБА_3 здійснена ГУНП в Тернопільській області добровільно на підставі наказу, за підписом його начальника, з попереднім складенням висновку фінансового підрозділу ГУНП в Тернопільській області щодо наявності підстав та визначення розміру такої виплати.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_3 вчинив будь-які зловживання зі свого боку або подав ГУНП в Тернопільській області свідомо неправдиву інформацію для призначення і виплати йому одноразової грошової допомоги.

Судом не встановлено також наявності рахункової помилки з боку позивача при призначенні відповідачу одноразової грошової допомоги.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України у Постанові № 13 від 24 грудня 1999 року, «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо.

Доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано та з наявних матеріалів справи судом не вбачається.

Так, в наказі ГУНП в Тернопільській області № 3401 від 30 листопада 2017 року, яким скасовано п.1 наказу ГУНП в Тернопільській області № 2594 від 22 вересня 2017 року, йдеться про те, що визначення інвалідності ОСОБА_3 внаслідок захворювання мало місце під час проходження ним служби в поліції, а не після звільнення з поліції протягом шести місяців, що не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» та на думку позивача, є підставою для стягнення з відповідача вказаних коштів як безпідставно набутих. Однак, вказані обставини, самі по собі, не свідчать про наявність рахункової помилки з боку позивача чи недобросовісності з боку набувача (відповідача).

Окрім того, пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії».

В силу вимог ст.ст.12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Отже, судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що що виплата одноразової грошової допомоги ОСОБА_3 здійснена на підставі документів про встановлення захворювання, повязаного з проходження служби, втрати працездатності та встановленням групи інвалідності, висновку про призначення одноразової грошової допомоги у звязку з інвалідністю від 10 серпня 2017 року та наказу ГУНП за № 2594 від 22.09.2017 року, надана йому як засіб до існування та проведена ГУНП в Тернопільській області добровільно, без факту недобросовісності з боку набувача при її призначенні та рахункової помилки з боку позивача.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позову Головного управління Національної поліції в Тернопільській області до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів слід відмовити .

Щодо проведеної відповідачу виплати слід зазначити наступне.

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію».

До набрання чинності вказаним Законом порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами ст. 23 Закону України «Про міліцію» та Порядком № 850.

Відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання ст. 23 Закону України «Про міліцію» постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 затверджено Порядок № 850.

Відповідно до вимог п. 3 Порядку № 850, грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії (п. 2 Порядку № 850).

Згідно з вимогами п. 5 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (який набрав чинності 07 листопада 2015 року) визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Разом з тим, за змістом п. 15 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до ст. 97 - 101 Закону України «Про Національну поліцію», наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4, затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затверджений (далі - Порядок № 4), який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 916 від 12 вересня 2016 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 1277/29409 від 22 вересня 2016 року, п. 5 Розділу 1 Порядку № 4 доповнено пп. 4, яким передбачено призначення поліцейському одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності, чи втрати працездатності, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми, каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Згідно із вимогами п. 1 Розділу ІІ Порядку № 4, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (п. 3 Розділу ІІІ Порядку № 4).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі за №127/8696/17 від 21 лютого 2018 року.

Щодо клопотання відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката слід зазначити наступне.

Згідно з вимогами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи . До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати , в тому числі: 1) на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до вимог ч. ч. 1,2 статті 30 Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Положеннями 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Встановлено, що повноваження адвоката ОСОБА_2 на представництво інтересів ОСОБА_3 в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області підтверджено оригіналом ордера серії ТР №032995 про надання правової допомого та договором про надання правової допомоги від 26 лютого 2018 року.

Перелік та обєм наданих послуг узгоджений сторонами в договорі від 26 лютого 2018 року, а саме:

- правовий аналіз правовідносин сторін, вивчення документів та нормативної бази - 5 годин, за годину 600 грн., на загальну суму 3000 гривень;

- формування та узгодження з клієнтом правової позиції захисту інтересів - 4 години, за годину 600 грн., на загальну суму -2400 грн.;

- підготовка відзиву з додатками -5 годин, за годину 600грн, на загальну суму 3000 грн.;

- представництво інтересів в суді першої інстанції - 2000 гривень.

Оплата відповідачем даних послуг на суму 10 400 грн. адвокату ОСОБА_2 підтверджується оригіналом квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 26 лютого 2018 року.

Разом з тим, згідно з вимогами ч.4 ст 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (ч.5 цієї статті ЦПК) .

Таким чином, суд зваживши надані відповідачем докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, вважає, що відповідачем та його представником не надано достатніх доказів щодо детального опису виконуваних адвокатом робіт, а саме, що малося на увазі - правовий аналіз правовідносин, формування та узгодження з клієнтом правової позиції захисту інтересів, суду незрозуміло, які саме дії вчинялися та приймалися рішення, і в чому мало прояв узгодження з клієнтом правової позиції.

З огляду на наведене, суд вбачає за можливе, застосувати право передбачене ч.5 ст. 137 ЦПК України, та зменшити розмір понесених відповідачем витрат на правничу допомогу до 1000 гривень.

Безпідставними є доводи позивач щодо відмови відповідачу у стягненні витрат на правничу допомогу, так як заявлена до стягнення сума є не співмірною із складністю справи, оскільки в силу вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у випадку неотримання вимог ч. 4 даної статті, суд вправі лише зменшити розмір таких витрат.

Керуючись ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, Закону України «Про Національну поліцію», керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 95, 133, 137, 141, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (місцезнаходження: м. Тернопіль, вул. Валова, 11, ідентифікаційний код юридичної особи 40108720) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) про стягнення коштів відмовити .

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (місцезнаходження: м. Тернопіль, вул. Валова, 11, ідентифікаційний код юридичної особи 40108720) на користь ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 1000 (одну тисячу) грн. понесених витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Тернопільської області або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 16 квітня 2018 року.

Головуюча