Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 200/15726/14-ц

провадження № 61-8861св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6, подану адвокатом Куценко МариноюОлександрівною, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року у складі судді Циганкова В. О. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року у складі колегії суддів: Козлова С. П., Болтунової Л. М., Тамакулової В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року справу № 200/15726/14-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 200/15726/14-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 12 травня 2010 року позивач надав у борг ОСОБА_4 215 000 грн для придбання квартири АДРЕСА_1, уклавши з ним договір безпроцентної цільової позики, за яким позичальник повинен був повернути вказану суму до 12 травня 2014 року, в підтвердження чого відповідач власноруч написав розписку.

В забезпечення виконання указаного зобов'язання 12 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно з умовами якого останній частково поручився перед позикодавцем за виконання ОСОБА_4 свого зобов'язання в розмірі 15 000 грн.

У зазначений строк борг не повернуто, з огляду на що позивач просив суд визнати дійсними вказані договори, стягнути на його користь солідарно з відповідачів заборгованість за договором безпроцентної цільової позики від 12 травня 2010 року у розмірі 15 000 грн та стягнути на його користь з ОСОБА_4 заборгованість за договором у розмірі 200 000 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір безпроцентної цільової позики від 12 травня 2010 року, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано дійсним договір поруки від 12 травня 2010 року, який укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором безпроцентної цільової позики від 12 травня 2010 року, який було укладено для купівлі ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 у розмірі 15 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором безпроцентної цільової позики від 12 травня 2010 року, який було укладено для купівлі ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 у розмірі 200 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у строк передбачений договором позики, ОСОБА_4 свої зобов'язання не виконав та кошти не повернув.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року рішення районного суду скасовано в частині визнання дійсними договору безпроцентної цільової позики від 12 травня 2010 року, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та договору поруки від 12 травня 2010 року, який укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання дійсними договору безпроцентної цільової позики від 12 травня 2010 року та договору поруки від 12 травня 2010 року, апеляційний суд, виходив з того, що зазначені договори були укладені між сторонами в письмовій формі відповідно до вимог чинного законодавства та не були оспорені.

Залишаючи в іншій частині рішення без змін апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача суми боргу за договором позики.

У липні 2016 року адвокат ОСОБА_6 - Куценко М. О., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог і ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, щозазначеними рішеннями порушено її права як співвласника квартири АДРЕСА_1, що була придбана під час перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі.

Зазначає, що договір позики є фіктивним, та сторонами справи було введено суд в оману з метою уникнення подальшого поділу майна подружжя, а саме зазначеної квартири.

В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржується, а тому не є предметом касаційного перегляду.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, у якому вказує на те, що ОСОБА_6 не є стороною спірних правочинів, та нею не спростовано факт передання грошових коштів за указаними договорами, а тому просив касаційну скаргу відхилити, рішення апеляційного суду залишити без змін.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що за договором безпроцентної цільової позики 12 травня 2010 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 у борг грошові кошти у розмірі 215 000 грн строком до 12 травня 2014 року для придбання квартири АДРЕСА_1.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 12 травня 2010 року укладено договір поруки, згідно з умовами якого останній поручився перед позикодавцем за виконання позичальником свого зобов'язання про повернення боргу в розмірі 15 000 грн.

У визначений договором позики строк ОСОБА_4 кошти не повернув.

Відповідно до частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частиною першою статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Договір поруки набуває чинності з моменту підписання і діє до моменту припинення поруки на підставах, визначених статтею 559 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною другою статті 59 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішень) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ухвалюючи рішення та встановлюючи, що грошові кошти, передані за договором безпроцентної цільової позики, були використані саме для купівлі ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1, суди попередніх інстанцій всупереч вимогам процесуального законодавства не врахували, що така обставина породжує преюдицію для інших правовідносин, оскільки зазначена квартира була придбана у період перебування у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_6, права та законні інтереси якої зазначеними рішеннями порушуються, однак остання до участі у справі залучена не була.

Крім того, суд не врахував, що на момент укладення договору безпроцентної цільової позики зазначена квартира, ще не набула статусу об'єкта права власності, оскільки свідоцтво про право власності було видано Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 17 вересня 2010 року, а тому не могла бути предметом попередньої домовленості.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 8 частини першої статті 411 ЦПК передбачено, що судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

З урахуванням наведеного рішення судів попередніх інстанцій підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану адвокатом Куценко Мариною Олександрівною, задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. І. Крат

В. П. Курило