печерський районний суд міста києва
Справа № 757/2825/18-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Бортницької В.В.,

з участю секретаря Бондаренко О.В.

справа № 757/2825/18-ц

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк»

про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1В (далі - позивач) 18.01.2018 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк»), в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 1846-001/07Р від 23.04.2007, що укладений між позивачем та ПАТ КБ «Правекс-Банк».

В обґрунтування позову зазначає, що 23.04.2007 між позивачем та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено кредитний договір № 1846-001/107Р. Кредитні кошти видавались позивачу у іноземній валюті, що суперечить законодавству, оскільки позивач та відповідач є резидентами України, тому для здійснення валютних операцій вони повинні були мати відповідні індивідуальні та/або генеральні ліцензії на здійснення таких операцій. На момент укладання кредитного договору позивач не мав відповідної індивідуальної ліцензії, оскільки така ліцензія не отримувалась і про її необхідність відповідач не зазначав. В свою чергу відповідач, також не мав відповідної ліцензії, оскільки така ліцензія не була надана для огляду позивачеві. Також, на момент укладання договору працівники відповідача запевнили позивача, що кредиті в іноземній валюті є для неї найбільш вигідним, що в свою чергу, призвело до укладання відповідного договору. З підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, через, що значно погіршився фінансовий стан позивача. Отже, зважаючи, що працівники відповідача переконали позивача отримати кредит в іноземній валюті, тобто позивача введено в оману.

Правовими підставами для задоволення позову зазначає ст.ст. 203, 230 ЦК України, ст.5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93.

Відповідач, у наданому відзиві на позову заяву зазначив, що на момент укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем частиною 4 ст. 5 Декрету № 15-93 передбачається, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

На момент укладення Кредитного договору в законодавстві України були відсутні будь-які норми, які б визначали межі термінів та сум кредитних договорів в іноземній валюті, в разі перевищення яких для здійснення банківської операцій з надання кредиту в іноземній валюті Відповідач був би зобов'язаний отримати індивідуальну ліцензію, а Позивач був би зобов'язаний отримати індивідуальну ліцензію для одержання кредиту в іноземній валюті. Тому сторони Кредитного договору в іноземній валюті мали право укласти цей Договір без наявності індивідуальних ліцензій.

Згідно п. З ч. 1 ст. 47 Закону № 2121 -ІII на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати, серед іншого, такі банківські операції як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 2121-III як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої, тобто банківські операції розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Отже, банк має право здійснювати банківську операцію з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, яка визначається кредитною операцією, за умови наявності банківської ліцензії

03.12.2001 року ПАТ КБ «Правекс Банк» отримав ліцензію №7 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки».

Крім того, 03.12.2001 року ПАТ КБ «Правекс Банк» отримав Дозвіл №7 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 ст. 47 Закону України «Про банки», зокрема операції з валютними коштами.

На підставі вище вказаного, відповідач мав право здійснювати кредитні операції, в тому числі й кредитні операції з іноземною валютою, на підставі отриманого Дозволу №7 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 ст. 47 Закону України «Про банки» та банківської ліцензію №7 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки».

Щодо вимог позову про визнання договору недійсним з підстав, визначених ст.230 ЦК України, відповідач зазначає, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Тому різка зміна курс гривні до іноземної валюти, яка не залежить від волі відповідача і не могла бути ним передбачена та повідомлена позивачеві в момент укладення Кредитного договору і не може оцінюватися як обман позивача щодо істотних умов Кредитного договору.

Дослідженнм доказів по справі судом встановлені наступні фактичні обставини.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

23.04.2007 між акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1846-001/07Р. Згідно умов договору відповідач надав позивачу кредит в іноземні валюті на загальну суму 48 000,00 доларів США. Кредит виданий строком з 23.04.2007 до 23.04.2031 з виплатою 11,99 % річних.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.

Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2121-ІІІ кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Встановлено, що ПАТ КБ «Правекс-Банк» 03.12.2001 року отримав ліцензію №7 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки». Крім того, 03.12.2001 року ПАТ КБ «Правекс Банк» отримав Дозвіл №7 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 ст. 47 Закону України «Про банки», зокрема операції з валютними коштами.

Отже, відповідач мав право здійснювати кредитні операції, в тому числі й кредитні операції з іноземною валютою, на підставі отриманого Дозволу №7 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 ст. 47 Закону України «Про банки» та банківської ліцензію №7 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки».

Відтак, здійснення кредитних операцій відповідачем у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Тому, доводи позивача про відсутність у відповідача підстав для видачі кредиту в іноземній валюті є необгрунтованими.

Щодо посилань позивача на положення ст. 230 ЦК України, стосовно того, що її введено в оману під час укладення договору, то слід зазначити.

Кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.

Суд не знаходить правових підстав для визнання спірного договору недійсними відповідно до положень частини першої та другої статті 230 ЦК України як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договору недійсним; позивачка не навела доказів щодо введення її в оману під час укладення договору кредиту, оскільки перед її підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала.

Стосовно судових витрат, в силу положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати пов'язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись, ст. 2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 192, 203, 215, 524, 525, 526, 533, 627, 1046, 1049, 1054 ЦК України з урахуванням ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 280-282, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» про визнання договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд міста Києва.

Суддя Печерського

районного суду м.Києва В.В. Бортницька