АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 755/15743/16-ц

провадження № 22-ц/796/1794/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
Суддів Кравець В.А., Кулікової С.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» СокуренкаЄвгена Сергійовичана рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 23.11.2006 року у розмірі 11 126, 63 грн. /а.с. 1-2/.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 133-136/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» СокуренкоЄ.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

№ справи 755/15743/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1794/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, а також на порушення норм матеріального права. Зазначив про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було належним чином досліджено розрахунок заборгованості за кредитним договором, не встановлено того, що останній платіж за рахунком здійснено відповідачем 07.02.2014 року, що, в свою чергу, свідчить про переривання строку позовної давності, тому необґрунтовано застосовано до заявлених вимог строк позовної давності /ст. 257, 258 266 ЦК України/, тобто закон який не підлягав застосуванню.

ОСОБА_5 своїм правом, відповідно до ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення скасуванню з ухваленням нового на підставі наступного.

Судом встановлено, що 23.11.2006 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 000, 00 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 36,00% річних на суму залишку боргу, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Підписом у заяві /а.с. 6/ ОСОБА_5 підтвердив свою згоду на те, що вказана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Строк дії картки № НОМЕР_2, виданої ОСОБА_5 згідно кредитного договору № б/н від 23.11.2006 року, визначено до 11/13, тобто між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір строком з 24.11.2006 року по листопад 2013 року.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 23.11.2006 року, заборгованість ОСОБА_5 станом на 30.09.2016 року становить 11 126, 63 грн., з яких: 295,14 грн. - заборгованість за кредитом; 7 025,46 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 800,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф /фіксована частина/; 506,03 грн. - штраф /процентна складова/. /а.с. 3-5/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України про те, що договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків; ч. 1 ст. 626 ЦК України про те, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; ст. 638, 639 ЦК України, якими врегульовано момент укладення договору та форму договору; ч. 1 ст. 1054 ЦК України про те, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; ст. 525, 526, 530 ЦК України, якими врегульовано недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання, загальні умови виконання зобов'язання та строк /термін/ виконання зобов'язання.

Правильно встановивши характер спірних правовідносин, строк дії кредитного договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, та наявність факту порушення зобов'язання, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у позові з огляду на недоведеність розміру заборгованості позичальника за кредитним договором № б/н від 23.11.2006 року, а також, зважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого було заявлено стороною відповідача.

Однак, з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

На підтвердження порушення зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» надано до суду першої інстанції розрахунок заборгованості за договором № б/н від 23.11.2006 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та клієнтом - ОСОБА_5, станом на 30.09.2016 року /а.с. 3-5/, а також виписку по рахунку за період з 01.01.1999 року по 24.04.2017 року /а.с. 62-74, 101-113/.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Саме по собі закінчення строку /терміну/ виконання зобов'язання, не свідчить про його припинення.

Разом з тим, суд першої інстанції вказані обставини не врахував, не встановив, що на дату закінчення строку дії кредитного договору, а саме на 01.11.2013 року, заборгованість ОСОБА_5 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» становила 953, 90 грн. /а.с. 67/, що свідчить про неналежне виконання ним зобов'язання та відсутність підстав для його припинення за закінченням строку дії.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила /частина перша статті 261 ЦК України/.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові /частина четверта статті 267 ЦК України/.

Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших /невизнаних/ частин платежу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_5 за період з 01.01.1999 року по 24.04.2017 року /а.с. 67/ на картковий рахунок ОСОБА_5 після спливу строку дії кредитної картки періодично вносилися платежі, зокрема: 12.11.2013 року - 270 грн. /поповнення готівкою в терміналі самообслуговування: Донецьк, вул. Островського, 19, Супермаркет Брусниця/; 07.02.2014 року - 455 грн. /зарахування переводу з карти ПриватБанку через Приват24 Платник: ОСОБА_6/, що свідчить про продовження дії договору, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк», отримуючи кошти, засвідчував факт існування між сторонами договірних відносин та не заперечував проти виконання позичальником своїх зобов'язань.

Крім того, вищевказані погашення заборгованості ОСОБА_5 не оспорені, що свідчить про визнання ним заборгованості по кредитному договору та підтверджує, що вказані кошти були внесені ним особисто чи іншою особою з його згоди на його рахунок, адже саме на відповідачеві лежить обов'язок не передавати картки, пін-коди третім особам /п. 6.1 Умов та правил надання банківських послуг/.

Як встановлено з довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № б/н від 23.11.2006 року ОСОБА_5 було видано дві кредитні картки, а саме 24.11.2006 року № НОМЕР_2, отримання якої останній не оспорює, та 09.03.2011 року за № НОМЕР_3, обидві з терміном дії до 11/13 /а.с. 75/.

Водночас висновки суду першої інстанції про відсутність доказів отримання відповідачем картки № НОМЕР_3 спростовуються наданими суду виписками по рахунку, відкритому по кредитному договору, з яких вбачається, що, починаючи з 28.04.2011 року, ОСОБА_5 здійснювалися платіжні операції саме з картки № НОМЕР_3, що підтверджує обізнаність останнього про її наявність та безпідставність заперечень проти позову у вказаній частині.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо переривання ОСОБА_5 перебігу строку позовної давності є обґрунтованими, з огляду на що колегія суддів визнає помилковим висновок суду першої інстанції про пропуск ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності при зверненні до суду з позовом 19.10.2016 року, оскільки його перебіг почався заново 07.02.2014 року.

При цьому висновки суду першої інстанції щодо ненадання позивачем в порядку витребування доказів усіх документів, які в б підтверджували виникнення у ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором № б/н від 23.11.2006 року, колегією суддів оцінюються критично.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» двічі направляв витребовувані документи за запитами на а.с. 57 та а.с. 83 на адресу суду, підтвердження чого наявні на а.с. 60-76 та на а.с. 94-118.

Долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості за договором № б/н від 23.11.2006 року на а.с. 3-5 узгоджується зі змістом договору, укладеного між сторонами, а тому колегія суддів вважає за необхідне покласти його у основу рішення.

Як встановлено із зазначеного розрахунку, а також деталізовано випискою по рахунку на а.с. 67, заборгованість за кредитом станом на 07.02.2014 року у розмірі 295, 14 виникла у ОСОБА_5 внаслідок часткового погашення суми наявної заборгованості станом на дату закінчення строку дії договору двома платежами: 12.11.2013 року на суму 270 грн. /поповнення готівкою в терміналі самообслуговування: Донецьк, вул. Островського, 19, Супермаркет Брусниця/ та 07.02.2014 року на суму 455 грн. /зарахування переводу з карти ПриватБанку через Приват24 Платник: ОСОБА_6/.

Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором № б/н від 23.11.2006 року з урахуванням характеру її складових, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

З огляду на вказане, одночасне стягнення штрафу і пені є застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача штрафів на загальну суму 1006,03 грн., натомість у задоволенні позову в частині стягненні пені та комісії у розмірі 2800,00 грн. слід відмовити.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитом - 295,14 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 7 025,46 грн.; штрафу /фіксована частина/ - 500,00 грн. та штрафу /процентна складова/ - 506,03 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають судові витрати: у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1 031, 23 грн., у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції - 1 546,84 грн.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» СокуренкаЄвгена Сергійовичана рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року -скасувати.

Позов Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 /ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Макіївка Донецькоїобласті, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1/ на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» /, адреса місцезнаходження: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50/:

- заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.11.2006 року - 295,14 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 7 025,46 грн.;

- штраф /фіксована частина/ - 500,00 грн.;

- штрафу /процентна складова/ - 506,03 грн.,

а всього 8 326 /вісімтисяч триста двадцять шість/ гривень 63 коп.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені та комісії - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 /ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Макіївка Донецькоїобласті, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1/ на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» /, адреса місцезнаходження: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50/ пропорційно розміру задоволених позовних вимог сплачену суму судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1 031,23 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог сплачену суму судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 546, 84 грн., а всього - 2 578 /дві тисячі п'ятсот сімдесят вісім/ гривень 07 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: