Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 564/1814/15-ц

провадження № 61-4804 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представник відповідача - ОСОБА_7;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Григоренка М. П., Ковальчук Н. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 14 та 15 лютого 2014 року через систему InternetBanking Приват24 ним було помилково двічі перераховано на розрахунковий рахунок відповідача кошти в сумі 9 тис. грн. На його письмову вимогу від 26 червня 2015 року відповідач у добровільному порядку кошти не повернув. Зазначав, що між ними не укладено жодної угоди, у трудових відносинах з відповідачем вони не перебувають, а тому зазначена сума коштів набута відповідачем безпідставно.

У зв'язку з наведеним, посилаючись на статтю 1212 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь помилково перераховані відповідачу кошти в сумі 9 тис. грн, а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 12 травня 2017 року у складі судді Грипіч Л. А. позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 безпідставно набуті кошти у розмірі 9 тис. грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти, перераховані позивачем, набуті відповідачем безпідставно, оскільки трудова угода між ними не укладалась, відповідачем не надано доказів того, що перераховані йому кошти були ним використані за вказівкою позивача та на його потреби.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірні кошти були перераховані позивачем для їх можливого використання відповідачем на паливо при зворотному напрямку з Бердянська, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що підстава, на якій кошти були набуті відповідачем, відпала.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що відповідач визнав, що кошти перераховувались йому на заправку належного позивачу вантажного автомобіля, так як відповідач мав доставити до покупця пиломатеріали та отримати за них кошти, проте пиломатеріали зникли, кошти за них він не повернув. Належних та допустимих доказів того, що він використав перераховані йому кошти на заправку вантажного автомобіля, відповідач суду-не надав.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що відповідач не надав документів, які б підтверджували, що кошти були перераховані йому на інші цілі.

Посилання відповідача на те, що між ними існують трудові правовідносини не підтверджено належними доказами. Відтак, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки відповідач не використав перераховані кошти з тією метою, з якою вони йому були перераховані (заправка автомобіля), а тому наявність заборгованості відповідача не спростована.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 14 лютого 2014 року та 15 лютого 2014 року через систему Internet Banking Приват24 ОСОБА_4 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 8 500 грн та 500 грн, що підтверджено платіжними дорученнями.

Листом від 26 червня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_6 з вимогою про повернення вказаних грошових коштів, як помилково надісланих (а.с 6).

Листом від 13 липня 2015 року ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_4, що вважає вимогу про повернення грошових коштів безпідставною, оскільки він з позивачем перебував у трудових відносинах і всі кошти, які надходили на його рахунок від позивача, витрачались ним за його вказівкою на заправку його вантажного автомобіля та інші потреби (а.с. 8).

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Судами встановлено, що між позивачем та відповідачем не було укладено трудової угоди. Відповідач визнав, що кошти були йому перераховані на заправку належного позивачу автомобіля, проте належних та допустимих доказів того, що перераховані йому кошти були використані із зазначеною метою суду не надав, як і не надав доказів того, що ці кошти перераховувалися йому з іншої метою, хоча про це він написав у своєму запереченні на вимогу про повернення коштів. У наданій ним товарно-транспортній накладній від 15 лютого 2014 року № К-444 про перевезення блоків замовником та одержувачем товару є відповідач, а, отже, належний позивачу вантажний автомобіль використовувався ним для власних потреб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд зазначених обставин справи не врахував та безпідставно виходив із того, що позивач не довів позов по статті 1212 ЦК України. При цьому сам апеляційний суд не зазначив, які саме відносини (договірні чи ні) виникли між сторонами, а послався на припущення про те, що позивач перерахував кошти для можливого використання відповідачем, що заборонено частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що між позивачем та відповідачем трудова угода не укладалась, відповідач отримав спірні кошти на заправку автомобіля, що ним не заперечується, проте доказів використання цих коштів з цією метою не надав, як і доказів того, що позивач перерахував йому ці кошти на інші цілі.

Відтак, у силу положень статті 1212 ЦК України у відповідача виникло зобов'язання щодо повернення безпідставно набутих ним коштів. Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що надана відповідачем товарно-транспортна накладна від 15 лютого 2014 року № К-444 не підтверджує, що перераховані позивачем кошти були витрачені за його вказівкою та на його потреби.

Отже, рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2017 року скасувати, рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 травня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк