Номер справи 237/2571/17
Номер провадження 2/237/120/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2018 року м. Курахове

Марїнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Сенаторова В.А.,

при секретарі Лахно Т.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представник відповідача -Держава Україна, в особі Кабінету Міністрів України ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання відповідача - Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог до участі у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Марїнського районного суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи.

09 січня 2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог до участі у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, оскільки рішення в справі може вплинути на їх права та обовязки.

Своє клопотання обґрунтував наступним. Так, позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 11 липня 2014 року сина позивача було вбито внаслідок скоєння терористичного акту шляхом артилерійського обстрілу в м. Марїнка. У звязку з викладеними обставинами, ОСОБА_1 просить суд відшкодувати за рахунок державного бюджету моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що привів до загибелі сина позивача, а також відсутністю ефективного розслідування зазначеного злочину і встановлення винних осіб, у розмірі 1000000,00 грн. шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

Вважає, що згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Також, Відповідач 1 вважає за необхідне залучити до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Російську Федерацію в особі Уряду Російської Федерації, що відповідно до ст. 1 Федерального конституційного закону РФ від 17 грудня 1997 року N 2- ФКЗ "Про Уряд Російської Федерації" очолює єдину систему виконавчої влади в РФ. З метою належного повідомлення Російської Федерації, як заінтересованої особи необхідно застосовувати положення Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, що ратифікованої Законом України 19 жовтня 2000 року N2052-III, згідно зі ст. 1, якої вона застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном. На підставі принципу суверенної рівності держав, закріпленого у п. 1 ст. 2 Статуту Організації Об'єднаних Націй, держави є рівними між собою і жодна з них без її згоди не підсудна судам іншої. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представників і консульських установ застосовується судовий імунітет. Така ж позиція висловлена у п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». У справах з іноземним елементом щодо приватноправових відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, застосовується судовий імунітет. У зв'язку із цим пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України (п.6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.05.2013 року № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом». Отже, для залучення до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації, важливе значення має зясування питання, чи існує згода компетентних органів держави Російська Федерація на розгляд справи у судах України. Провадження в справі просив зупинити.

В судовому засіданні позивач та її представник проти задоволення клопотання відповідача - Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог до участі у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи заперечували, з огляду на те, що на їхню думку, це буде невиправданим затягненням строку розгляду цивільного позову та буде порушенням норм цивільного законодавства щодо справедливих строків розгляду цивільної справи. Окрім цього, представник позивача зазначив, що їх позов ґрунтується на нормах законодавства України, яке регулює відносини, повязані з запобіганням тероризму. Російська Федерація, на думку представника позивача, не є терористичною організацією, тому питання, повязані з тим, що Російська Федерація на законодавчому рівні в Україні визнана агресором, не є достатнім обґрунтуванням того, що будь-яке рішення за наслідками розгляду позову ОСОБА_1 може впливати на права та обовязки Російської Федерації. Окрім цього, представник позивача зазначив, що позовна заява стосується бездіяльності слідства щодо розслідування кримінальної справи за заявою позивачки, яка є потерпілою у кримінальному провадженні щодо терористичного акту, внаслідок якого загинув син позивачки. На думку позивача, відповідач не навів достатніх відомостей того, що питання відшкодування шкоди, яка виникла внаслідок бездіяльності органу слідства Держави України, якимось чином може вплинути на обсяг прав та обовязків Російської Федерації. Тому, представник позивача та позивач просили суд відмовити у задоволенні клопотання.

Заперечуючи проти доводів позивача, представник відповідача - Кабінету Міністрів України ОСОБА_3 просив задовольнити його клопотання про залучення Російську Федерацію в якості третьої особи і зупинити розгляд справи, з підстав, наведених у клопотанні, мотивуючи тим, що Російська Федерація, з огляду на законодавство України, є агресором та безпосередньо повинна у численних жертвах цивільного населення на території Донецької області. Ця обставина, на його думку, випливає із норм Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та із публічних заяв Президента України. Саме заяви Президента України з цього приводу, на думку представника Відповідача 1, надає підстави вважати, що так чи інакше рішення за наслідками судового розгляду заяви позивача, вплине на обсяг прав і обовязків Російської Федерації.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріли справи, вважає за необхідне клопотання відповідача - Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог до участі у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи задовольнити частково.

Так, частиною третьою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Тому вважає, що відповідальність за шкоду, яка завдана Позивачу несе Російська Федерація. Виходячи з викладеного, у разі задоволення позовних вимог Позивача Україна матиме змогу звернутися з позовом до Російської Федерації в порядку регресу, оскільки діяльність осіб, що воюють проти українських військових на в числі так званих «ДНР» та «ЛНР», планується та контролюється Російською Федерацією.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 ЦПК України якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обовязки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

Згідно п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.05.2013 року № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Статтею 53 ЦПК України встановлено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справі на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обовязки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

На підставі принципу суверенної рівності держав, закріпленої у п.1 ст.2 Статуту Організації Обєднаних Націй, держави є рівними між собою і жодна з них без її згоди не підсудна судам іншої. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представників і консульських установ застосовується судовий імунітет.

У справах з іноземним елементом щодо приватноправових відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, застосовується судовий імунітет. У звязку із цим предявлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Питання надання правової допомоги між державами СНД врегульовані Конвенцією про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, яку було підписано 22 січня 1993 року у м. Мінську (набула чинності 8 серпня 1993 року, ратифікована Верховною Радою України 10 листопада 1994 року і набула чинності 14 квітня 1995 року). Дана конвенція застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном.

Відповідно до статті 5 вказаної Конвенції, при виконанні цієї Конвенції компетентні установи юстиції Договірних Сторін зносяться один з одним через свої центральні органи, якщо тільки цією Конвенцією не встановлений інший порядок зносин.

Згідно ч. 1 ст. 1 Мінської Конвенції «Про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 1993 року, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони.

Згідно статті 5 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 10 листопада 1994 року , при виконанні цієї Конвенції компетентні установи юстиції Договірних Сторін зносяться один з одним через свої центральні органи, якщо тільки цією Конвенцією не встановлений інший порядок зносин.

Відповідно до частини першої статті 10 Конвенції, запитувана установа юстиції здійснює вручення документів відповідно до порядку, що діє в її державі, якщо документи, що вручаються, написані на її мові або російською мовою або забезпечені завіреним перекладом на ці мови. В іншому випадку вона передає документи одержувачеві, якщо він згодний добровільно їх прийняти. Якщо документи не можуть бути вручені за адресою, вказаній в дорученні, запитувана установа юстиції зі своєї ініціативи вживає заходів, необхідних для встановлення адреси. Якщо встановлення адреси запитуваною установою юстиції виявиться неможливим, вона повідомляє про це запитуючу установу і повертає їй документи, що підлягають врученню.

Статтею 17 Конвенції визначено, що у відношеннях один з одним при виконанні цієї Конвенції установи юстиції Договірних Сторін користуються державними мовами Договірних Сторін або російською мовою.

З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним задовольнити клопотання представника відповідача про направлення судового доручення компетентному органу Російської Федерації згідно Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної 22.01.1993.

Що стосується клопотання відповідача - Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, в частині зупинення провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 252 ЦПК України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 87 цього Кодексу.

Згідно ст. 1 ЦПК України, цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Як вбачається з ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

З огляду на наведені вище норми, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача в частині зупинення провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 11, 53, 134, 135, 498 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання відповідача - Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог до участі у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, задовольнити частково.

Направити судове доручення компетентному органу Російської Федерації згідно Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної 22.01.1993.

Доручити компетентному органу Російської Федерації - вручити Уряду Російської Федерації копію позовної заяви, доданих до неї матеріалів та зясувати наявність згоди до участі у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до Держави України, в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, як третьої особи, компетентних органів держави Російської Федерації.

В іншій частині вимог відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 20 квітня 2018 року.

Суддя В.А.Сенаторов

Дата документу 20.04.2018 року