АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2265/18 Справа № 201/8458/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Попазовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що їй належить на праві власності домоволодіння №39 по вул. Остапа Вишні у м. Дніпропетровську, яку вона придбала на підставі договору купівлі-продажу, але в ньому проживає ОСОБА_4, яка не має права на проживання та користування вказаним домоволодінням. Тому позивач просила зобовязати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним позивачці на праві власності житловим будинком №39 по вул. Остапа Вишні в м. Дніпропетровську шляхом примусового виселення без надання іншого приміщення.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року позовні вимоги задоволено, вирішено усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні та розпорядженні домоволодінням №39 по вул. Остапа Вишні у м.Дніпропетровську шляхом виселення ОСОБА_4 з даного домоволодіння без надання їй іншого житлового приміщення; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 551,20 грн.

Із апеляційною скаргою на вказане вище заочне рішення звернувся ОСОБА_2, який не був залучений до участі у справі, та, посилаючись на неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення даним рішення його прав, ставить питання про скасування оскаржуваного заочного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовою розпискою представника ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5, а також представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 (а.с. 126).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного заочного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивачка ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з апелянтом ОСОБА_2 з 05.05.1986 року, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2010 року, що набрало законної сили. Викладене підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію та розірвання шлюбу, копією вказаного рішення про розірвання шлюбу на а.с. 81, 82.

Суду надано копію договору купівлі-продажу нерухомого майна №1336-Н від 24.05.1999 року, укладеного на біржі "Катеринославська нерухомість" між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), згідно якого позивач придбала домоволодіння №39 по вул. Остапа Вишні у м. Дніпро (Дніпропетровську), житловою площею 36,5 кв.м. (а.с.6).

Встановлено, що позивачка та апелянт зареєстровані проживаючими у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Дніпропетровську) з 23.11.2001 року до цього часу, що підтверджується копіями паспортів громадян України - вказаних вище осіб (а.с. 13 -14, 79 - 80).

Апеляційним судом встановлено, що 03.09.2016 року апелянт зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_4, що стверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу на а.с. 83.

Між позивачкою та апелянтом існує спір щодо поділу майна подружжя, щодо права власності апелянта на домоволодіння №39 по вул. Остапа Вишні у м. Дніпро (Дніпропетровську), що визнано позивачкою та апелянтом, підтверджується копією ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.04.2018 року про відкриття провадження у справі №201/3324/18 (провадження 2/201/1526/2018) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на вказане вище домоволодіння.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 3 ст. 116 ЖК України, на яку посилається позивач, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України N2006-VII від 20 червня 1969 року, який був чинним на час придбання позивачкою вказаного вище домоволодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що договір про придбання позивачкою домоволодіння №39 по вул. Остапа Вишні у м. Дніпро (Дніпропетровську) був оформлений під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3; встановивши, що відповідачка вселена у вказаний житловий будинок зі згоди апелянта (що підтверджується змістом апеляційної скарги та поясненнями представника апелянта у судовому засіданні суду апеляційної інстанції), є членом сім"ї апелянта у зв"язку з реєстрацією шлюбу 03.09.2016 року; приймаючи до уваги, що у вказаному житловому будинку проживає апелянт, що не заперечується позивачкою, згідно змісту її позовної заяви, заперечень на апеляційну скаргу та поясненнями представника позивачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, - колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення безпосередньо стосується прав та законних інтересів апелянта, який безпідставно не був залучений до участі у справі у якості відповідача чи третьої особи.

Крім того, позивачем не доведено наявність підстав для застосування положень ч. 3 ст. 116 ЖК України, з посиланням на яку заявлено даний позов. Зважаючи на викладене вище, факт самоправного зайняття відповідачкою спірного жилого приміщення - відсутній.

Враховуючи, що під час апеляційного розгляду суд другої інстанції не має процесуальних повноважень на залучення нових учасників справи; встановивши, що оскаржуване рішення безпосередньо стосується прав та законних інтересів апелянта, який безпідставно не був залучений до участі у справі, - колегія дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення з постановленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія зауважує, що позивач не позбавлена можливості звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з іншим позовом, з інших підстав, з іншим складом учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, з ОСОБА_3 на користь апелянта підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в належному розмірі 826,80 грн. (а.с. 75).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, з урахуванням викладеного вище, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного заочного рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) судові витрати в розмірі 826 (вісімсот двадцять шість) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді