АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9477/17Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/789/246/18 Доповідач - Загорський О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

за участі - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 -

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/9477/17 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2017 року, ухвалене суддею Братасюк В.М., повний текст якого складено 21 грудня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дітей,-

ВСТАНОВИВ:

01.08.2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач сплачує аліменти, однак їй не вистачає коштів для забезпечення повноцінного рівня життя дітей і вона змушена самостійно оплачувати усі витрати по утриманню дітей, а саме витрати на проїзди, шкільний інвентар, продукти харчування та житлово-комунальні послуги.

Просить стягнути понесені додаткові витрати на утримання дітей в розмірі 21221грн., що складаються з коштів понесених на відпочинок в Туреччині, придбання окулярів та мобільного телефону.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.12.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, оскільки позивачем не доведено понесення нею додаткових витрат на утримання дітей.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким стягнути понесені додаткові витрати, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вказує про помилковий висновок суду про те, що витрати на оздоровчий відпочинок дітей та придбання телефону є звичайними витратами і суд не надав належної правової оцінки документам, які відображають стан здоров'я дітей, і які підтверджують необхідність оздоровлення дітей в умовах морського клімату, що хибним є і висновок суду, що понесені витрати на відпочинок і придбання телефону здійснені в рахунок сплачених відповідачем аліментів.

Судом невірно здійснено розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, просить залишити її без задоволення, а рішення без змін.

Зазначає, що відповідачем сплачено 50% вартості придбаних окулярів, а тому вказані позовні вимоги до задоволення не підлягають, що відпочинок ОСОБА_3 з дітьми в Туреччині був туристичним, а не лікувальним, а тому суд об'єктивно не вважав його таким, що відповідає критеріям ст. 185 СК України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та надав відповідні пояснення, вказав, що суд не мав права стягувати з позивача всі судові витрати, оскільки відповідач частково визнав витрати позивача і сам оплатив половину вартості окулярів.

Представник ОСОБА_1 заперечив задоволення апеляційної скарги та вказав, що його довіритель сплачує по 3 тисячі гривен аліментів і він попереджав позивачку, що працюючи держслужбовцем він не спроможний відшкодовувати вартість відпочинку на курорті. Оскільки діти визнані потерпілими від «Чорнобильської аварії», мають соціальний захист, він готовий був сприяти в отриманні санаторно-лікувальної путівки.

Зазначив, що половину вартості придбаного позивачкою мобільного телефону, як і окулярів, його довіритель і бабуся оплатили, а позивачка перший раз оплату половини вартості окулярів повертала.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту оплати додаткових витрат на утримання дітей.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки висновок достатньо вмотивований і відповідає обставинам справи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 який розірвано 02.09.2013 року, згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду (а.с. 5).

В шлюбі народилися син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, - свідоцтво про народження Серія НОМЕР_1 від 29.04.2004 року та свідоцтво про народження Серія НОМЕР_2 від 01.08.2007 року (а.с. 3-4).

Батьки дітей разом не проживають і діти знаходяться на утриманні матері та проживають з нею.

Згідно звітів про здійснення відрахувань та виплати від 18.07.2014 року №2-3/4053, від 20.01.2015 року №2-3/362, від 29.08.2016 року №2-3/1562, а також звітів про виплату аліментів з 01.01.2014 року по 01.09.2017 року, наданих Управлінням ДСНС України у Тернопільській області ОСОБА_1 щомісячно сплачує аліменти на утримання дітей на користь ОСОБА_3 (а.с. 24-30)

Згідно розрахункової квитанції та додатку до договору № К380/170627-3 на туристичне обслуговування від 27.06.2017року, ОСОБА_3 було здійснено оплату за перебування на відпочинку у Туреччині з 12.07.2017 року по 19.07.2017 року в розмірі 28200грн., з них за ОСОБА_7 сплачено 10706грн., за ОСОБА_6 сплачено 6788 грн. (а.с. 13).

На придбання окулярів ОСОБА_3 сплачено 1130грн., що стверджується замовленням від 27.03.2017року.

ОСОБА_1 сплачено половину вартості окулярів - 560грн., шляхом перерахування коштів ОСОБА_3, що підтверджується квитанцією ПАТ «А-Банк» від 18.10.2017року (а.с. 47).

ОСОБА_3 було придбано для сина ОСОБА_6 мобільний телефон «Lenovo С2», вартістю 2597грн., що стверджується товарним чеком ФОП ОСОБА_8 від 03.05.2017року (а.с. 16).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, тощо) (стаття 185);

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо).

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати,

тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що оплата ОСОБА_3 вартості оздоровчого відпочинку хворих дітей та купівля мобільного телефону є додатковими витратами, з наступних обставин:

По - перше виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_6 і ОСОБА_5 (а.с. 35) датовані 11.09.2017 року і 12.09.2017 року, в той же час позов поданий ще до складання вказаних виписок - 01.08.2017 року (а.с. 1)

Крім того, туристична поїздка здійснена в період з 12.07.2017 року по 19.07.2017 року, а виписки датовані 11.09.2017 року і 12.09.2017 року (а.с. 9-12, 35)

Медичних документів, які б підтверджували необхідність лікування дітей датованих до здійснення туристичної поїздки в Туреччину, зокрема копій медичних карток дітей позивач не надала.

По - друге, відсутній причинно-наслідковий зв'язок між хворобою дітей і саме туристичною поїздкою в Туреччину, а не лікувальною/реабілітаційною.

Фактично відсутні докази того, що така поїздка була рекомендована закладом охорони здоров'я з метою лікування дітей, оскільки відсутні направлення лікаря на лікування дітей.

В виписці із медичної карти ОСОБА_6 вбачається, що йому рекомендоване санаторно-курортне лікування, однак згідно матеріалів справи була здійснена туристична поїздка (а.с. 9-13).

Критично оцінюються і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам, щодо стану здоров'я дітей, оскільки такі спростовуються змістом рішення суду.

Слід зауважити, що придбання мобільного телефону в розумінні ст. 185 СК України не відноситься додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням тощо.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку, що з боку позивача не подано переконливих доказів понесення нею додаткових витрат на утримання дітей, оскільки витрати на придбання окулярів для дітей оплачені сторонами порівну, а витрати на відпочинок у Туреччині та придбання мобільного телефону не викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, тощо), є звичайними витратами, оплата яких хоч і здійснюється безпосередньо позивачем, проте і за рахунок сплачених відповідачем аліментів на утримання дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

Приходячи до переконання про відмову в задоволенні апеляційної скарги колегією враховано вказане, конкретні матеріали справи, представлені та здобуті докази, та те, що твердження представника ОСОБА_1 який вказав, що його довіритель сплачує по 3 тисячі гривен аліментів і він попереджав позивачку, що працюючи держслужбовцем не спроможний відшкодовувати вартість туристичного відпочинку в Туреччині, а оскільки діти визнані потерпілими від «Чорнобильської аварії», мають соціальний захист, він готовий був сприяти в отриманні санаторно-лікувальної путівки, що при розгляді апеляційної скарги не спростовано.

Твердження представника відповідача, що половину вартості придбаного позивачкою мобільного телефону, як і окулярів, ОСОБА_1 і бабуся оплатили, а позивачка перший раз оплату половини вартості окулярів повертала не спростовані.

Доказів наявності заборгованості по сплаті аліментів не представлено і в судовому засіданні не здобуто.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Оскільки позивачем при подання позову судовий збір не сплачувався то рішенням Суду з позивача стягнуто мінімальну суму судових витрат за подання позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги, щодо невірного розподілу судових витрат, оцінюються критично, оскільки такі спростовуються вищевказаним.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах сум ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2018 року.

Головуючий

Судді