Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 190/436/17

провадження № 61-3671св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 18 серпня 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, 21 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

В період перебування у шлюбі сторонами, 04 березня 2010 року за спільні гроші на підставі договору купівлі-продажу було придбано домоволодіння АДРЕСА_1 Вартість домоволодіння на час придбання становила 33 738,00 грн.

Спірне домоволодіння складається з житлового будинку глинобитного обкладеного цеглою загальною площею 52,5 кв.м, житловою площею 24,20 кв.м, вбиральні, сараю, паркану, воріт та розташоване на присадибній ділянці площею 638 кв.м, яка не приватизована.

З урахуванням наведеного, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про визнання житлового будинку особистою приватною власністю.

Зустрічний позов мотивовано тим, що спірний житловий будинок належить позивачеві за зустрічним позовом на праві особистої приватної власності, оскільки грошові кошти на його придбання йому були надані його батьком - ОСОБА_6 та ці грошові кошти не були спільними коштами подружжя.

З урахуванням викладеного, позивач за зустрічним позовом просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1

Рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний будинок придбано сторонами під час перебування у шлюбі за спільні кошти і цей будинок належить до спільного майна подружжя.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спірний будинок не належить до спільного майна подружжя, а є особистою власністю позивача за зустрічним позовом, адже встановлено, що будинок придбаний за рахунок коштів, які відповідачу ОСОБА_5 надав його батько - ОСОБА_6, також встановлено понесення ОСОБА_6 значних витрат з реконструкції будинку, придбанні будівельних матеріалів, утриманню будинку.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час придбання у власність спірного будинку нею надавалась згода на таке придбання, за спільні грошові кошті, які відповідно до умов договору були передані під час вчинення правочину.

30 січня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження у цій справі.

23 лютого 2018 року ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив рішення апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на дотримання судом норм матеріального та процесуального права.

27 березня 2018 року ухвалою постійної колегії суддів Першої судової палати Верховного Суду дану справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом скасоване рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 3 18 серпня 2007 року до 21 лютого 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

04 березня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1

Відповідно до пункту 3.1 договору, продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 33 738,00 грн, які покупець (ОСОБА_5.) сплатив продавцю (ОСОБА_7.) повністю при підписанні цього договору. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо розрахунків.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частини другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України, а тому щодо спірного майна не виникли правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені статті 120 СК України.

Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку, апеляційний суд в порушення статей 303, 315 ЦПК України 2004 року, не перевірив фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам, зокрема, відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог та ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, дійшов помилкового висновку про те, що позивачем за первісним позовом не було надано доказів на спростування доводів відповідача про те, що грошові кошти, за які було придбано спірний будинок відповідачеві було надано його батьком - ОСОБА_6

Апеляційним судом залишено поза увагою, що спірний будинок входить до складу спільного майна подружжя, оскільки придбаний за час перебування сторін у шлюбі (04 березня 2010 року).

При цьому зміст договору, укладеного 04 березня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не передбачає жодних застережень чи уточнень, які б визначали, що спірний будинок придбавається у особисту власність відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 Як не свідчить про такі відомості й розписка, складена ОСОБА_7 від 03 вересня 2010 року щодо передачі саме ОСОБА_6 грошових коштів в розмірі 4 000,00 доларів США.

Вирішуючи спір по суті первісних та зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог, зокрема, що спірний будинок був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за спільні грошові кошти подружжя,, який був оформлений на ОСОБА_5 При цьому позивачем ОСОБА_4 надавалась згода на вчинення її чоловіком ОСОБА_5 цього правочину.

Водночас відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності таких вимог, та зауважив, що відсутність належним чином оформленого договору дарування грошових коштів ОСОБА_6 своєму синові ОСОБА_5, тобто відповідачеві за первісним позовом, а також сама по собі участь батьків ОСОБА_5 в реконструкції чи ремонті нерухомого майна не є обставиною, що доводить належність лише ОСОБА_5 спірного майна на праві особистої приватної власності.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Верховний Суд вважає, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних первісних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року скасувати.

Рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик