Справа № 456/906/17 Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/783/7175/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Добрянської сільської ради Стрийського району Львівської області про визнання частково протиправним і скасування рішення Добрянської сільської ради та визнання недійсним і скасування державного акту на право приватної власності на землю,-

в с т а н о в и л а:

в березні 2017 року представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом ОСОБА_4, Добрянської сільської ради Стрийського району Львівської області та просив визнати протиправним та скасувати рішення VI сесії ІІ скликання Добрянської сільської ради від 26.04.1996 року в частині передачі безкоштовно у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,19 га та визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на землю від 13.03.1998 року серії ЛВ-І №002556. П

В обґрунтування позову покликався на те, що позивач володіє на праві власності земельною ділянкою площею 0,1924 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серія ЯД №450376 від 12.06.2008 року. Дана земельна ділянка межує із земельною ділянкою ОСОБА_4, яка не може належати до земель громадської забудови, а належить до земель сільськогосподарського призначення, тому вважає що рішення VI сесії ІІ скликання Добрянської сільської ради від 26.04.1996 року є протиправним, оскільки сільська рада помилково своїм рішенням передала у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1958 га для обслуговування житлового будинку, оскільки дана земельна ділянка мала б передаватись для ведення особистого селянського господарства, та разом з тим помилково було видано державний акт на право власності на землю, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2017 рокуу позові відмовлено.

Рішення оскаржив представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним зясуванням судом обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема зазначає, що обидві земельні ділянки є різними та не мають жодного відношення одна до другої, так як не відповідає одна одній ні розмірами, ні межовими знаками. При цьому перевіркою встановлено, що не виявлено фактів зайняття гр. ОСОБА_3 частини земельної ділянки гр. ОСОБА_5 Крім того, зазначає, що земельна ділянка ОСОБА_4, яка приватизована згідно Державного акту ЛВ-І №002556 надана їй для ведення особистого селянського господарства. При видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 13.03.1998 року серія ЛВ-І №002556 була допущена помилка щодо цільового призначення земельної ділянки. Вищевказане узгоджується з довідкою сільської ради від 03.08.2010 року за №445, з якої вбачається, що за господарством ОСОБА_4, згідно запису в погосподарських книгах, закріплена земельна ділянка площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства. Даною земельною ділянкою користується з 1991 року,а у власності ОСОБА_3 знаходиться земельна ділянка площею 0,1924 га для ведення особистого селянського господарства. Ця земельна ділянка межує із земельною ділянкою ОСОБА_4 та має спільну межу довжиною 193,0 м. Земельна ділянка на яку посилається ОСОБА_4 не належить до земель громадської забудови, а належить до земель сільськогосподарського призначення. Даний факт встановлено та підтверджується ОСОБА_5 постійної комісії з питань правопорядку, екології, соціального захисту та земельних спорів від 22.08.2014 року. З даного акту вбачається, що представлений ОСОБА_4 державний акт на право власності на землю не відповідає дійсності, оскільки згідно державного акту суміжні землекористувачі не відповідають дійсності, розміри земельної ділянки тотожні розмірам земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яке належить ОСОБА_4 Також зазначає, що 26 квітня 1996 року Добрянська сільська рада помилково своїм рішенням передала у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,1958 га для обслуговування житлового будинку, оскільки дана земельна ділянка мала б передаватись для ведення особистого селянського господарства. Разом з тим помилково було видано державний акт. Сільська рада фактично, без дотримання відповідної та передбаченої чинним законодавством процедури змінила цільове призначення земельної ділянки. За таких обставин рішення сільської ради є протиправним, а державний акт недійсним та підлягають скасуванню. Крім того, покликається на те, що суд в оскаржуваному рішенні вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б встановлювали винну чи протиправну поведінку ОСОБА_6 при передачі спірної земельної ділянки останній, а тому враховуючи встановлені обставини справи, суд не вбачає порушення інтересів позивача ОСОБА_3 як суміжного землекористувача та держави в особі Добрянської сільської ради у даному спору. При цьому суд прийшов до помилкового висновку, що в даному випадку не порушуються інтереси ОСОБА_3 ним, як представником позивача, неодноразово наголошувалось в судовому засіданні, а також про це було вказано у позовній заяві, що на підставі оскаржуваного державного акту на земельну ділянку ОСОБА_6 не одноразово зверталась із різними скаргами у орган місцевого самоврядування та інші державні органи. Також не одноразово ОСОБА_6 зверталась до суду із позовами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та про визнання за нею право власності на господарські споруди, які перебувають у власності ОСОБА_3 Представник відповідача посилався на те, що позивачка помилково у своїх позовах надавала Державний акт на земельну ділянку від 13.03.1998 року серія ЛВ-І №002556, але дані твердження є голослівними. Разом з тим суд не оцінив кожен доказ окремо, а також в їх сукупності, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Суд не надав оцінки доданим доказам, в т.ч. обмірам земельних ділянок, з яких вбачається, що за відповідачкою закріплена земельна ділянка площею 0,05 га, а за ОСОБА_3 - 10 га для обслуговування житлового будинку. Суд не надав оцінки та не взяв до уваги Лист РДА від 11.08.2010 р. за № 02-16/М-176. Разом з тим суд в рішенні не навів мотивів відхилення даних доказів. Також зазначає, що суд не взяв до уваги пояснення представника Добрянської сільської ради ОСОБА_7 про те, що приватизована земельна ділянка площею 0,1958 га не могла бути виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, оскільки розташована в межах захисної зони очисних споруд, а тому може виділятись лиш для особистого селянського господарства, а також суд не зазначив позиції сільської ради, а саме, що представник сільської ради практично визнав позов, оскільки сільська рада не вправі самостійно скасувати помилково видане рішення, а тому позов слід задовольнити. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2, який просив задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, самі по собі допущені порушення Добрянської сільської ради не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсним Державного акту про передачу земельної ділянки ОСОБА_4 у власність та повернення спірного майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки були передані у власність..

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до п. «г» ч.1 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;

Матеріалами справи встановлено, що рішенням VI сесії ІІ скликання Добрянської сільської ради від 26.04.1996 року було передано у власність ОСОБА_4Й земельну ділянку площею 0,1958 га для обслуговування житлового будинку в с. Добряни Стрийського району Львівської області.

13 березня 1998 року ОСОБА_8 видано державний акт серії ЛВІ 002556, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 139, на право приватної власності на землю загальною площею 0,1958 га.

Розмір спірної земельної ділянки переданої ОСОБА_4 в порядку приватизації земельної ділянки для обслуговування жилого будинку площею 0,1958 га не перевищує граничної норми безоплатної передачі земельних ділянок, встановленої у п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України, яка у селах становить 0,25 га.

Відповідно до ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак, в силу ст. 9 Конституції України, вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В положеннях пункту 53 Рішення по справі «Сичов проти України» (справа за заявою № 4773/02), Європейський суд з прав людини зазначає, що держава несе відповідальність за недотримання своїх обов'язків, передбачених положеннями статті 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, щодо забезпечення збереження, закріплених цією Конвенцією та Протоколом № 1 до неї, прав та свобод на національному рівні для кожного, хто знаходиться під їх юрисдикцією.

У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, заява №29979/04 ЄСПЛ визнав низку порушень пункту 1 основоположних свобод, статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, зокрема державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обовязок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Рішенням Європейського суду з прав людини №44277/98 від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Тому самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсним Державного акту про передачу земельних ділянок у власність та повернення спірного майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки були передані у власність.

В матеріалах справи відсутні докази, які б встановлювали винну чи протиправну поведінку ОСОБА_4 при передачі спірної земельної ділянки останній, а тому враховуючи встановлені обставини справи, суд не вбачає порушення інтересів позивача ОСОБА_3 як суміжного землекористувача та держави в особі Добрянської сільської ради у даному спорі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в звязку з чим, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.04.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_9