АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2018 року м. Чернівці справа № 726/1489/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Лисака І.Н., Владичана А.І.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 5 грудня 2017 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Проскурняк І.Г.,

встановив:

В вересні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 в місті Чернівці зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку, без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 5 грудня 2017 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, частиною 4 статті 33 Закону України «Про іпотеку» (надалі - Закону) визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини 2 статті 39 Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи 19 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір НОМЕР_3.

З пункту 7.1 кредитного договору НОМЕР_3 від 19 липня 2007 року вбачається, що банк зобов'язався надати позичальнику кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 20 липня 2007 року по 20 липня 2027 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 52 000 доларів США для купівлі житла (а.с.80-84).

На наступний день, після укладення кредитного договору 20 липня 2007 року ОСОБА_1 придбав житловий будинок №207, який знаходиться по вулиці М. Тореза в місті Чернівці.

19 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір НОМЕР_3.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 13 000 доларів США строком до 16 липня 2027 року.

8 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки. Відповідно до його умов ОСОБА_1 передав ПАТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з належними до нього будівлями а спорудами під АДРЕСА_1 в рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору НОМЕР_3 від 19 липня 2007 року (а.с.85-90).

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 19 грудня 2008 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором НОМЕР_3 від 19 липня 2007 року в сумі 332 615 гривень 23 копійки звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 68,8 кв.м., який розташований по вулиці АДРЕСА_1.

Визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Виселено ОСОБА_1 з житлового будинку, який розташований по вулиці АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у місті Чернівці(а.с.111-112).

Зазначене вище рішення суду в частині виселення ОСОБА_1 не зверталося до примусового виконання.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2009 року в рахунок погашення боргу за договором НОМЕР_3 від 19 липня 2007 року надано право ЗАТ КБ «ПриватБанк» реалізувати предмет іпотеки, а саме житловий будинок, загальною площею 68,8 кв.м., який розташований по вулиці АДРЕСА_1 із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

В частині позову про виселення ОСОБА_1 з будинку який розташований по вулиці АДРЕСА_1, відмовлено (а.с.113-115).

На підставі рішення суду від 19 грудня 2008 року у справі №2-848/2008р. 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.120-121).

26 травня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» було укладено кредитний договір НОМЕР_2.

18 лютого 2016 року ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір іпотеки НОМЕР_1 з метою забезпечення виконання умов кредитного договору НОМЕР_2. Відповідно до умов вказаного договору ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» передало в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.122-123).

4 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстрував своє право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 18 лютого 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно НОМЕР_4 від 28 серпня 2017 року (а.с.125). Право власності на предмет іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» набув позасудовому порядку згідно застереження, яке було передбачено пунктом 29 договору іпотеки від 18 лютого 2016 року.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 23 березня 2017 року визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1, який був укладений 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» (а.с.116-119).

Згідно з претензією ПАТ КБ «Приватбанк» від 11 липня 2017 року, ПАТ КБ «Приватбанк» вимагав від ОСОБА_1 разом із усіма членами сім'ї та іншими мешканцями, протягом 30 днів з моменту отримання даної претензії, добровільно звільнити будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 із одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а.с.5).

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що факт неотримання відповідачем вимоги банку про добровільне не звільнення житлового будинку є підставою для відмови в позові.

За змістом частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон України «Про іпотеку») вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 цього Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України.

Такий правовий висновок Верховний суд України виклав у постанові від 19 квітня 2017 року у цивільній справі № 6-3057цс16.

З довідки ГУДМС від 12 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 знятий з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення суду (а.с.16).

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 23 березня 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 без реєстрації.

За таких обставин вимога банку про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Також є безпідставною та не підлягає задоволенню вимога банку про виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 в місті Чернівці зі зняттям з реєстраційного обліку.

З позовної заяви вбачається, що позов був пред'явлений тільки до ОСОБА_1, який є неналежним відповідачем за вказаною вимогою.

Крім того, така вимога є неконкретною.

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

ОСОБА_1 слід виселити з житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 в місті Чернівці без надання іншого жилого приміщення.

В позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про зняття відповідача з реєстрації місця проживання та виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 в місті Чернівці зі зняттям з реєстраційного обліку слід відмовити.

Помилковим є аргумент наведений у відзиві на апеляційну скаргу про те, що спірний будинок не був придбаний за кредитні кошти та вказана обставина встановлена рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2009 року.

З рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2009 року вбачається, що позов у справі був заявлений з підстав невиконання умов кредитного договору НОМЕР_3 від 19 липня 2007 року.

У цьому рішенні встановлено , що спірний будинок не був придбаний за кредитні кошти отримані за вищевказаним договором, а не за договором НОМЕР_3 від 19 липня 2007 року.

Помилковим є аргумент наведений у відзиві на апеляційну скаргу про те, що визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18 лютого 2016 року, укладеного між ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» та ПАТ КБ «ПриватБанк» за рішенням суду свідчить про недійсність договору іпотеки від 18 лютого 2016 року на підставі якого ПАТ КБ «ПриватБанк» набув право власності на спірне нерухоме майно.

Згідно частини 2 статті 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що зобов'язання за кредитним договором який був укладений між ТОВ «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» перед ПАТ КБ «ПриватБанк» 26 травня 2015 року є дійсними, а тому підстав стверджувати про недійсність правочину щодо забезпечення такого зобов'язання, а саме договору іпотеки на підставі якого ПАТ КБ «ПриватБанк» набув право власності на спірне нерухоме майно, немає.

З матеріалів справи також вбачається, що договір іпотеки, який був укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СЕЛЛІНГ» та ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 лютого 2016 року ніким не оспорювався та не визнавався судом недійсним, а тому відповідно до правил статті 204 ЦК України він є дійсним.

Помилковим є аргумент наведений в заяві ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 від 23 квітня 2018 року про те, що провадження у справі слід закрити у зв'язку з тим, що рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 15 грудня 2009 року та рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 19 грудня 2008 року суд вирішив позови з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

З позовної заяви у цій справі та вказаних вище рішень вбачається, що підстави позовів у вказаних справах та цій справі є різними.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно пункту 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, № 10 вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

З огляду на вказані вище роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судові витрати слід розподілити між сторонами порівну.

З платіжного доручення від 19 серпня 2017 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 1600 гривень (а.с.13).

З платіжного доручення від 22 січня 2018 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 2400 гривень (а.с.58).

Отже, з ОСОБА_1 на ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 2000 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 5 грудня 2017 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 з житлового будинку, який розташований по вулиці АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2000 (дві тисячі) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 25 квітня 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак