АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/611/18Головуючий по 1 інстанції - Мазуренко Ю.В.
Категорія: 21 Головуючий (суддя - доповідач) в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, відшкодування збитків та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що згідно договору дарування від 1994 року йому та ОСОБА_4 належить частина будинковолодіння по АДРЕСА_1. Вказує, що за минулий період між ними так і не була встановлена справжня воля кожного і не досягнуто жодної угоди щодо виділення в натурі належних часток або про особливий порядок володіння, користування і розпорядження спільним дарунком.

29 серпня 2017 року ОСОБА_4 подарувала свою частину іншій особі. При даруванні, на думку позивача, не були додержані вимоги закону:

- ОСОБА_4 не мала необхідного обсягу повноважень і без його письмової згоди односторонньо розділила спільне майно, визначене договором дарування;

- договір проігнорував його суб'єктність, неправомірно припинив його права та обов'язки по спільному майновому комплексу та порушив співвідношення майнових інтересів;

- нотаріальне посвідчення здійснено з порушенням встановлених норм, на фіктивних документах і прихованих недоліках дарунка в результаті обману дарувальниці;

- протиправно ОСОБА_4 по змові з обдарованою отримала значну суму грошових коштів без наміру їх оподаткування;

- незважаючи на договір дарування ОСОБА_4 продовжує вчиняти правопорушення і під час нападу на його майно умисно пошкодила вхідні двері, що задокументовано патрульною поліцією за ЄО-9727 від 03.10.2017 року, нанесла матеріальні збитки в розмірі 2000 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просив суд визнати договір дарування ОСОБА_4 від 29.08.2017 року на частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 недійсним; зобов'язати ОСОБА_4 повернути в спільне управління подароване майно та відшкодувати збитки - 2000 грн. і моральну шкоду в розмірі 2000 грн.; постановити окрему ухвалу щодо порушення законодавства по договору дарування від 29.08.2017 року та направити правоохоронним органам; судовий збір стягнути з відповідача.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій посилається на порушення судом норм процесуального права, просить його скасувати та направити справу на новий розгляд.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що розгляд справи відбувся в спрощеному порядку, що обмежило його права, які б він мав при розгляді справи в загальному порядку. Також зазначає, що ним не надано згоду на укладення договору дарування, який містить нові форми правових зобов'язань. Крім того, суд неправомірно посилається на повну відсутність доказів, хоча їх кількість і критерії не вказують і не обґрунтовують необхідність їх представлення. Вважає, що основний доказ договір дарування 1994 року ним наданий, а договір дарування 2017 року не надано саме відповідачем у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує на те, що позивач не виклав обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги та не зазначив жодних доказів, що підтверджують кожну обставину. Зазначає, що позивач ставить питання недійсності договору дарування від 29.08.2017 року на частину будинковолодіння по АДРЕСА_1, тобто належної саме їй на праві приватної власності 1/6 частини житлового будинку.

Крім того, відповідач звертає увагу суду на ту обставину, що ОСОБА_3 не надав жодного доказу недійсності договору дарування з підстав передбачених статтею 215 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог чинного ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів зазначені ним обставини. Однак такі докази до суду ним не надані та ним не ставилося питання в судовому засіданні про їх витребування, як це передбачено нормами процесуального законодавства, а тому позов не підлягає до задоволення.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві приватної, спільної власності належить по 1/6 частині будинку по АДРЕСА_1 Черкаської області, що підтверджується копією договору дарування від 27 травня 1994 року (а.с. 4).

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що ним оспорюється договір дарування від 29.08.2017 року у відповідності до якого ОСОБА_4 подарувала належну їй на праві приватної власності 1/6 частину житлового будинку. Проте вказаний договір дарування в матеріалах справи відсутній.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з нормами частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотивуючи свої вимоги ОСОБА_3 вказував на те, що ОСОБА_4 подарувала свою частину житлового будинку без його попередньої згоди. Крім того, нотаріальне посвідчення договору здійснено з порушенням встановлених норм, на фіктивних документах і прихованих недоліках дарунка. Всі ці обставини в сукупності, на думку позивача, дають підстави для визнання договору дарування недійсним.

Питання щодо недійсності правочину регулюються нормами цивільного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_3 не зазначено з яких визначених законом підстав оспорюваний договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до норм процесуального законодавства на сторони покладено обов'язок довести ті вимоги на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, що позивачем зроблено не було. ОСОБА_3 не доведено факту та не надано доказів порушення, невизнання або оспорення його прав, які підлягають захисту судом.

Щодо вимог позивача про стягнення збитків в розмірі 2000 грн. завданих відповідачем внаслідок пошкодження його вхідних дверей та моральної шкоди в розмірі 2000 грн., що виражалась у здійсненні на нього психологічного тиску, позивачем дані вимоги також не обґрунтовано належними та допустимими доказами, а тому і в цій частині позовні вимоги підлягають відхиленню у зв'язку з їх недоведеністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для зміни чи скасування рішення суду за наведеними у скарзі доводами немає, оскільки вони правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Текст постанови складено 26.04.2018 року.

Судді: Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков

С.І. Бондаренко