Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 328/2138/17 Головуючий у 1 інстанції: Погрібна О.М.
Провадження №22-ц/778/1126/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Ващенко З.С.

за участі:

позивача ОСОБА_2, її адвоката ОСОБА_3

представника КЗ «Молочанська районна лікарня» - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області, третя особа головний лікар Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області ОСОБА_5 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до КЗ «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона працювала в КЗ «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради на посаді зубного лікаря з 09.08.1965р. Адміністрацією закладу 14.03.2017р. був виданий наказ за № 30 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанська РЛ», згідно з яким скорочувалась посада зубного лікаря. Згоди на звільнення у зв'язку з скороченням штату вона не давала, але наказом головного лікаря ОСОБА_5 від 15.05.2017 року вона була звільнена з займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає, що адміністрація закладу в особі головного лікаря незаконно її звільнила, не дотримавшись вимог ч.ч. 1, 2 ст. 42 КЗпП України щодо її переважного права на залишення на роботі. Вказує, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, а також іншим категоріям працівників, до яких вона належить. Але при її звільненні головний лікар керувався не приписами ст. 42 КЗпП України, а власними бажаннями та особистою прихильністю.

Відповідно до запису в трудовій книжці з 13.05.2009р. вона переведена працювати на 0,5 тарифної ставки на посаді зубного лікаря. Інші лікарі мають 2 ставки. Але звільнили тільки її та іншу роботу керівництво закладу їй не пропонувало. Вона має статус «дитина війни», пропрацювала на одній посаді 52 роки, не має жодного дисциплінарного стягнення, тож у відповідності до ст. 5 Закону «Про соціальний захист дітей війни» має право на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників.

Крім того, з 15.05.2017р. по 13.06.2017р. вона знаходилася на курсах підвищення кваліфікації, про що свідчить путівка за № 1665, підписана керівником установи ОСОБА_5; свідоцтва № 10088 до диплома, де зазначено закладя, в якому вона проходила підвищення кваліфікації, а саме: КВНЗ «Запорізький медичний коледж» ЗОР Відділення післядипломної освіти молодших спеціалістів з медичною та фармацевтичною освітою. Спеціалізація «Стоматологія» (зубні лікарі). Тривалість циклу: 1 місяць з 15.05.2017 по 13.06.2017 рік. Тому вона не могла бути звільнена у цей період, знаходячись у відрядженні.

Отже, в день звільнення її з посади вона не знаходилася на робочому місці, а перебувала на курсах підвищення кваліфікації. Оскільки сам керівник закладу підписав їй путівку на курси, їй не було відомо, що відносно неї наказ про відрядження не був виданий.

Після проходження курсів вона прийшла на робоче місце, пред'явивши всі необхідні документи, що підтверджують її знаходження на курсах, але ОСОБА_5 усно повідомив її про звільнення і не допустив до роботи. Вона звернулася щодо його неправомірних дій до Головного управління держпраці у Запорізькій області, про що свідчить лист від 20.06.2017 р., та листом від 01.08.2017р. їй було повідомлено: під час проведення інспекційного відвідування встановлено, що 14.03.2017 року відповідно до наказу від 14.03.2017 року № 30 про скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанської районної лікарні» Токмацької районної ради Запорізької області її було попереджено про вивільнення з роботи з 15.05.2017 р. в зв'язку із скороченням посади зубний лікар, але від підписання наказу вона нібито відмовилася, про що складено акт від 14.03.2017 року № 30. Наказ про звільнення та трудову книжку їй не було вручено. На її домашню адресу відправлено лист- повідомлення, що трудова книжка та наказ про звільнення знаходиться у відділі кадрів КЗ «Молочанська РЛ». Щодо її навчання та відпустки, вжитими заходами встановлено, що до керівництва КЗ «Молочанської районної лікарні» ТРР Запорізької області ніяких заяв від неї про відпустку не надходило та направлень на навчання по підвищенню кваліфікації їй не надавалось.

Трудову книжку отримала 08.08.2017 року особисто.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила поновити її на посаді зубного лікаря в КЗ «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької ради, стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2017 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді лікаря зубного в Комунальному закладі «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області.

Стягнуто з КЗ «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.05.2017 року по 07.12.2017 року в сумі 11982 гривні 24 копійки, з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов'язкових платежів.

Відповідно до ст.367 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в

частині поновлення на роботі, а також стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, КЗ «Молочанська районна лікарня» ТРР Запорізької області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача адвоката ОСОБА_4, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_2 та її адвоката ОСОБА_3, які просили залишити скаргу без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_2 09.08.1965р. прийнята на роботу зубним лікарем Молочанської міської лікарні; з 13.05.2009р. переведена працювати на 0,5 тарифної ставки на посаді зубного лікаря; 15.05.2017р. звільнена з КЗ «Молочанська районна лікарня» згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату (наказ № 10 від 15.05.2017 року). Позивач є пенсіонером за віком та має статус «Дитина війни».

Згідно з копією диплому Н № 502760 ОСОБА_2 в 1965 році закінчила повний курс за спеціальністю «зубний лікар» в Запорізькому медичному училищі.

Відповідно до частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваним власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни організації виробництва і праці та інших випадках, передбачених цією правовою нормою.

У розясненнях Пленуму Верховного Суду України, зазначених у п. 19 Постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва та праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва та праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з приписом частини 3 статті 64 ГК України (Організаційна структура підприємства) підприємство, організація, установа, тобто роботодавець, має право самостійно визначати організаційну структуру, а також встановлювати чисельність працівників і штатний розпис. Отже, за певних обставин роботодавець може будь-коли змінювати чисельність або штат, оскільки нормами законодавства не встановлено щодо цього жодних часових обмежень.

Судом з»ясовано, що факт скорочення штату в лікарні підтверджується наявністю ряду документів, які підтверджують реалізацію намірів щодо проведення змін, в тому числі і через процедуру скорочення. Наведене відображене у наказі за № 30 від 14.03.2017 року «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанська РЛ» за підписом головного лікаря ОСОБА_5, де зазначено, що при винесенні цього наказу керівник закладу керувався наказами МОЗ України від 02.09.2016р. № 928 «Про втрату чинності наказом Міністерства охорони здоровя України від 23.02.2000р. № 33 «Про надмірні штатні нормативи закладів охорони здоровя», Положенням про порядок допуску до лікарської діяльності, згідно наказу МОЗ України № 48 від 17.03.1993р. «Про внесення змін до штатного розпису».

При цьому, головним лікарем враховувалось, що у звязку зі зміною порядку і обсягом фінансування, а також змінами в здійсненні надання медичних послуг, відсутністю лікаря-хірурга та з метою приведення у відповідність штатного розпису з 15.05.2017 року необхідно скоротити і виключити із штатного розпису такі посади: сестри медичної (хірургічного кабінету) 0,5 ставки, яку займає ОСОБА_6 та лікаря зубного 0,5 ставки, яку обіймає ОСОБА_2 ( а.с. 27).

На зазначеному наказі міститься позначка про те, що ОСОБА_2 відмовилась від ознайомлення з ним.

Відповідно до штатних розписів станом на 16.05.2017р. та 01.01.2017 року зазначена посада зубного лікаря 0,5 ставки відсутня. Профспілкового органу в КЗ «Молочанська

районна лікарня» немає.

Відповідно до Наказу МОЗ України від 25 грудня 1992 року N 195 «Про затвердження Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю» визначено, що фахівці з середньою спеціальною освітою, що допущені до роботи в установах охорони здоров'я до 1 січня 1993 року відповідно на посадах середніх медичних і фармацевтичних працівників, в порядку, передбаченому наказами МОЗ СРСР від 9 вересня 1964 р. N 496 (додаток 3), від 21 жовтня 1974 р. N 990 і від 13 липня 1989 р. N 418, зберігають право на допуск до роботи на посадах, які вони обіймали на 01.01.93р. - подальший перехід на інші посади можливий тільки у відповідності з вимогами даного наказу. Позивач працювала зубним лікарем з 1965 року.

Відповідно до наказу № 10-О від 15.05.2017 року позивача як лікаря зубного звільнено у звязку зі скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.

Дослідивши обставини справи щодо дотримання відповідачем вимог пункту 3 ст. 49-2 КЗпП України, якою передбачено спрямування пропозицій працівнику іншої роботи одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці, суд встановив, що інша робота в КЗ «Молочанська районна лікарня», яку було б можливо запропонувати ОСОБА_2, була відсутня, що підтверджується поясненнями головного лікаря, тарифікаційним списком працівників КЗ «Молочанська районна лікарня» на 2017 рік та штатними розписами.

Перевіривши доводи позивача стосовно наявності у неї відповідно до ст. 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» як у дитини війни щодо право на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників, суд визначив, що цього права позивача порушено не було, виходячи із наступного.

На підставі положень чинного законодавства України переважне право залишитися на роботі надається: працівникам із тривалим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві, в установі, організації; дітям війни, а згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України від 16.12.93 р. № 3721 - XII "Про основні принципи соціального захисту ветеранів праці і інших громадян пенсійного віку в Україні" заборонено звільняти працівника внаслідок досягнення ним пенсійного віку.

Однак було встановлено, що в КЗ «Молочанська районна лікарня» був один зубний лікар ОСОБА_2, а решту посад штату цієї спеціалізації обіймали лікарі-стоматологи, які мають значно вищу кваліфікацію. Отже, переваг на залишення на роботі за цим критерієм ОСОБА_2 не мала.

Тому вказаних порушень з боку відповідача при звільненні позивача встановлено не було.

З матеріалів справи вбачається, що за зверненням ОСОБА_2 щодо її незаконного звільнення Головним управлінням держпраці у Запорізькій області проводилась перевірка.

Відповідно до повідомленням Головного управління держпраці у Запорізькій області від 01.08.2017р. за № 68/028-05/4753 про розгляд звернення, направленого на імя ОСОБА_2, під час проведення інспекційного відвідування встановлено, що всупереч п. 2 ст.47 КЗпП України, згідно з якою у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, керівництвом КЗ «Молочанської районної лікарні» не було направлено ОСОБА_2 наказ про звільнення, на її домашню адресу було відправлено лише повідомлення, що трудова книжка та наказ про звільнення знаходяться у відділі кадрів КЗ «Молочанська районна лікарня» на першому поверсі в кабінеті № 3 ( а.с. 14).

Дійсно, в ході розгляду справи судом встановлено, що в день звільнення позивача

ОСОБА_2 15.05.2017р. на робочому місці не було, оскільки вона перебувала на курсах

підвищення кваліфікації з 15.05.2017р. по 13.06.2017р., що підтверджується копією свідоцтва № 1088 до диплома «Про проходження підвищення кваліфікації та перепідготовки молодших медичних і фармацевтичних спеціалістів», актом № 2 від 15.05.2017р. про відсутність на робочому місці без поважної причини більше 4 годин підряд протягом робочого дня зубного лікаря ОСОБА_2

Лише 27.07.2017 року позивачу було направлено копію наказу про звільнення та прохання прийти до КЗ «Молочанська РЛ» кімната № 3 за отриманням трудової книжки. Зазначене є порушенням ст. 47 КЗпП України.

Проте інших порушень, на які посилалась ОСОБА_2, Головним управлінням держпраці у Запорізькій області встановлено не було.

Між тим, невидача працівнику в день звільнення відповідного наказу та трудової книжки не є підставами для визнання незаконним самого звільнення. До того ж, як підтверджує сама позивач, в день звільнення її на роботі не було. З цього приводу судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 самовільно не з»явилась на роботу, відбувши без направлення та дозволу керівництва на курси підвищення кваліфікації.

Вказані факти встановлені інспекційним відвідуванням органу держпраці, яким виявлено, що з приводу навчання та відпустки ОСОБА_2 до керівництва КЗ «Молочанстка РЛ» не зверталась, та, відповідно, ані відпустка, ані направлення на навчання по підвищенню кваліфікації їй не надавались ( а.с. 14).

Отже, цим спростовуються доводи позивача стосовно знаходження її у відпустці та у відрядженні на курсах підвищення кваліфікації в день звільнення 15.05.2017р., та, навпаки, підтверджуються заперечення відповідача на позов в тій частині, що ОСОБА_2 самовільно проходила ці курси, тобто без узгодження з керівництвом лікарні.

Відтак, і в цій частині порушень з боку лікарні прав позивача, які могли б бути підставою для визнання її звільнення незаконним, не відбулось.

Між тим, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції визнав необґрунтованим наказ № 10-О від 15.05.2017р., яким ОСОБА_2 як лікаря зубного звільнено з 15 травня 2017 року у звязку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст .40 КЗпП України, оскільки звільнення позивача відбулось з порушенням ст. 49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Тобто відповідачем не було дотримано порядку попередження працівника про скорочення.

В обгрунтування цих висновків суд поклав такі обставини.

За змістом п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

Відповідно до ст. 49-2 ч.1, 2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Саме у зв»язку з недотриманням роботодавцем такого попередження працівника суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача.

З цього приводу судом був проаналізований наданий представником відповідача ОСОБА_7 № 1 про відмову ОСОБА_2 підписати наказ про скорочення її посади та наступне вивільнення з роботи.

Відповідно до даного акту комісією у складі головного лікаря ОСОБА_5, головного бухгалтера ОСОБА_8, лікаря- невропатолога ОСОБА_9, економіста ОСОБА_10, завгоспа ОСОБА_11, було складено акт про те, що 14.03.2017р. лікар зубний ОСОБА_2 відмовилась підписати наказ № 30 від 14.03.2017 року «Про попередження» про наступне вивільнення з роботи з 15.05.2017 року в звязку із скороченням її посади і про неможливість подальшого її працевлаштування.

На підтвердження відомостей ОСОБА_11 судом були допитані як свідки працівники, які його підписали, та їх показанням судом була надана відповідна оцінка, а саме, що жоден свідок не був присутнім у кабінеті ОСОБА_2 під час надання їй наказу про звільнення, а тому з урахуванням пояснень позивача, що їй наказ № 30 14.03.2017р. для ознайомлення не надавався та від підпису вона не відмовлялась, суд зробив висновок про порушення відповідачем порядку попередження позивача про скорочення її посади, а відтак і у звільненні в цілому.

Однак апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду з огляду на такі обставини.

Так, всі свідки були попереджені про кримінальну відповідальність під час надання пояснень в ході розгляду справи.

З наказом № 30 від 14.03.2017р. позивача мала ознайомити інспектор відділу кадрів ОСОБА_12, тобто уповноважена на це особа, яка надала пояснення, що 14.03.2017р. заходила до кабінету ОСОБА_2 для її ознайомлення з наказом одна, а решта працівників, яких вона запросила на випадок відмови позивача від підпису у наказі для складання відповідного акту, знаходились у коридорі біля дверей кабінету. Коли ОСОБА_2 відмовилась від підпису на наказі, вона в коридорі пред»явила запрошеним працівника наказ без її підпису та вони тут же склали ОСОБА_11.

Такі обставини підтвердили всі допитані судом свідки ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які додатково пояснили, що з коридору було чутно, що ОСОБА_2 відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом № 30.

Отже, відомості акту № 1 від 14.03.2017р. були достовірні, оскільки підтверджені показами всіх його підписавших осіб, попереджених судом про кримінальну відповідальність. Та щодо жодного свідка не порушено кримінального провадження за неправдиві покази.

Додатково на підтвердження вказаних обставин та про обізнаність ОСОБА_2 про її скорочення свідчить її особисте письмове звернення від 28.03.2017р. до головного лікаря ОСОБА_5, на якому мається вхідний № 60 від 28.03.2017р., у якому позивач зазначає, що 14 березня 2017р. в її кабінет увійшла ОСОБА_12 та сповістила, що вона буде звільнена за скороченням штату разом з медсестрою ОСОБА_13, з приводу чого позивач в заяві висловлює свою незгоду, оскільки має переваги на залишенні на роботі.

За встановлення таких обставин, суд безпідставно вважав недоведеним факт ознайомлення ОСОБА_2 з наказом № 30 від 14.03.2017р. та її відмови у підписані про ознайомлення з ним.

Те, що працівники, що підписали ОСОБА_11, не були присутні безпосередньо у кабінеті ОСОБА_2 під час пред»явлення наказу інспектором відділу кадрів ОСОБА_12, не спростовує того факту, що цей наказ позивачу було надано уповноваженою особою саме 14.03.2017р. при обставинах, на яких ці свідки наголошують, які вказують, що чули розмову, знаходячись біля кабінету; що на наказі відсутній підпис ОСОБА_2 після його оголошення ОСОБА_12; що своєю заявою до головного лікаря ОСОБА_14 підтверджує своє ознайомлення з цим наказом 14.03.2017р.

Виходячи з цього, апеляційний суд вважає, що суд неправильно встановив ці обставини, не прийнявши до уваги покази свідків як суперечливі, в той час як вони, як наразі встановлено, навпаки, узгоджуються з іншими доказами у справі.

Крім того, законодавством не визначено, що при ознайомленні з наказами відповідальним працівником інших працівників мають бути завчасно присутні безпосередні свідки такого ознайомлення. Такі свідки запрошуються, як правило, після відмови працівника розписатись під пред»явленим йому наказом, а тому можуть і не бути безпосередніми очевидцями такої відмови.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що відповідач належними і допустимими доказами довів той факт, що ознайомив ОСОБА_2 з наказом № 30 від 14.03.2017р., та саме остання не побажала підписати цей наказ. А тому є доведеним той факт, що порушень вимог ст. 49-2 КЗпП щодо попередження працівника за 2 місяця про наступне вивільнення у зв»язку із скороченням відповідачем не допускалось.

В такому разі висновки суду про порушення порядку звільнення ОСОБА_2 є помилковими, оскільки не відповідають фактичним матеріалам справи.

Зважаючи на вказані обставини, апеляційний суд у відповідності до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує ухвалене у справі рішення із постановленням нового про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 за заявленими нею підставами.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, які мають бути присуджені на користь відповідача, апеляційний суд зважує на те, що позивач звільнена від судового збору у даній категорії спорів, тому сплачений відповідачем судовий збір в сумі 1920 грн. підлягає компенсації йому за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області задовольнити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області, третя особа головний лікар Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області ОСОБА_5 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Судові витрати КЗ «Молочанська районна лікарня» у вигляді судового збору в сумі 1920 грн. компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2018р.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_15