Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 211/292/15-ц

провадження № 61-4632св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року в складі судді Ткаченко С. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Митрофанової Л. В., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 14 березня 2014 року відповідач отримав від неї в борг грошові кошти в розмірі 9 тис. грн строком до 21 березня 2014 року, а 02 квітня 2014 року - грошові кошти в розмірі 5 тис. грн строком до 09 квітня 2014 року, про що власноруч написав розписки, за умовами яких зобов'язався повернути борг, а в разі його неповернення - сплачувати 1 % за кожен день прострочення. Свої зобов'язання ОСОБА_2 не виконав, борг за розписками не повернув.Тому, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за розпискою від 14 березня 2014 року в розмірі 9 тис. грн, проценти - 76 140 грн, інфляційні втрати - 16 877 грн; суму боргу за розпискою від 02 квітня 2014 року в розмірі 5 тис. грн., проценти - 41 350 грн, інфляційні втрати - 8 637 грн, а також - витрати на сплату судового збору в розмірі 1 679,36 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за розпискою від 14 березня 2014 року - 9 тис. грн, проценти у розмірі 76 140 грн, інфляційні у розмірі 16 877 грн, суму заборгованості за розпискою від 02 квітня 2014 року - 5 тис. грн., проценти - 41 350 грн, інфляційні - 8 637 грн., а всього 157 004 грн, а також - судовий збір у розмірі 1 679 грн 36 коп.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення заборгованості за розписками, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилено, рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу відповідача, апеляційний суд виходив з того, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Довгинцівського районного суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно встановлені обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення. Судами не надано належної оцінки доказам у справі, не звернуто уваги на зміст розписок, а саме на те, що у першому випадку в разі неповернення грошових коштів у строк, передбачений розпискою, позичальник зобов'язаний сплатити проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1 % від суми позики, а у другому випадку в разі неповернення грошових коштів у строк, передбачений розпискою, на позичальника покладено обов'язок сплатити лише неустойку - штраф у розмірі 1 % від суми боргу. Однак, незважаючи на вказані обставини, на думку судів, факт невиконання грошового зобов'язання відповідачем за вказаними розписками є підставою для стягнення з нього основного боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів. Суди застосували до спірних правовідносин, що виникли між сторонами за розпискою від 02 квітня 2014 року, норми права, які не поширюються на ці правовідносини, та необґрунтовано стягнули з відповідача проценти в сумі 41 350 грн. Крім того, судом апеляційної інстанції не зупинено провадження у справі у зв'язку з неможливістю її розгляду до вирішення справи № 211/5404/16-ц, що розглядається в порядку цивільного судочинства в Довгинцівському районному суді міста Кривого Рогу, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання договору позики - розписки від 14 березня 2016 року - удаваним правочином. Фактично сторонами умисно оформлено договір позики, в той час коли між ними насправді існували правовідносини, що випливають з умов договору підряду № 18/02, укладеного між позивачем та ТОВ «БМУ № 7».

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 211/292/15-ц передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Судами встановлено, що згідно з розпискою від 14 березня 2014 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 9 тис. грн строком до 21 березня 2014 року, зобов'язавшись у випадку неповернення сплачувати 1 % за кожен день прострочення.

02 квітня 2014 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 5 тис. грн строком до 09 квітня 2014 року, зобов'язавшись у випадку неповернення сплатити 1 % штрафу, що підтверджується відповідною розпискою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, засновані на укладених між ними договорах позики і регулюються вищенаведеними статтями 1046-1049 ЦК України.

Однак такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права.

Зокрема, ухвалюючи рішення в частині стягнення боргу за розпискою від 02 квітня 2014 року, суд не звернув уваги на те, що її умовами передбачено зобов'язання ОСОБА_2 повернути позичені кошти до 09 квітня 2014 року, а у випадку неповернення - сплатити 1 % штрафу. Однак всупереч цій умові договору суд стягнув з відповідача на користь позивача проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1% за кожний день прострочення.

Відповідно до частини другої статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Отже, судом неправильно встановлено характер спірних правовідносин та безпідставно не застосовано до них вищенаведену норму матеріального права.

Крім того, судом неповно з'ясовані обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 посилався не те, що насправді між сторонами існували правовідносини, що випливають з договору підряду, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління № 7», а кошти, які позивач просила стягнути з відповідача, вона передала йому як представнику товариства за довіреністю. На підтвердження цих доводів ОСОБА_2 надав суду цілий ряд доказів, зокрема договір підряду від 14 лютого 2014 року, укладений між товариством та ОСОБА_1 (а. с. 59), претензію ОСОБА_1 товариству від 18 серпня 2014 року (а. с. 63), заяву ОСОБА_1 від 23 вересня 2014 року про злочин, вчинений ОСОБА_2, адресовану керівнику правоохоронного органу (а. с. 65), копії розписок про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у період з 14 лютого по 05 квітня 2014 року, які за змістом аналогічні спірним розпискам (а. с. 74-78), та цілий ряд інших.

Однак всупереч вимогам статей 212-215 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд наведених доказів не дослідив і не дав їм належної правової оцінки.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 заявив клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи № 211/5404/16-ц за його позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином, надавши на підтвердження факту розгляду такої справи копію ухвали судді Довгинцівського районного суду міста КривогоРогу від 29 листопада 2016 року про відкриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Предметом позову у справі № 211/5404/16-ц є визнання укладеного між сторонами договору позики від 14 березня 2014 року удаваним правочином. Враховуючи, що рішення суду про примусове виконання зобов'язань, передбачених умовами договору, можливе лише у разі встановлення факту відповідності такого правочину вимогам законодавства, тобто його дійсності, розгляд цієї справи є неможливим до вирішення судом іншої справи, в якій вирішується питання дійсності спірного договору.

Однак апеляційний суд всупереч вимогам наведеної норми процесуального права безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Таким чином, суди попередніх інстанцій не здійснили належне правосуддя, у судових рішеннях не виклали з достатньою повнотою мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, коли зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справах Європейського суду з прав людини «Мала проти України»; «Серявін та інші проти України»; «Проніна проти України», «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права, що призвели до ухвалення незаконних судових рішень, при розгляді даної справи допущені як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, оскаржуване рішення необхідно скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду необхідно врахувати викладене, вирішити справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суд Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник О. В. Ступак