Справа № 453/996/17
№ провадження 2/453/94/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.04.2018 року м. Сколе

Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Курницької В.Я.

секретаря судового засідання Трембач М.М.

за участі:

позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача-1 ОСОБА_3,

представник відповідача-1 ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 за участі третіх осіб: Органу опіки та піклування Сколівської РДА, Славської селищної ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_6 08 вересня 2017 року звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 за участі третіх осіб: Органу опіки та піклування Сколівської РДА, Славської селищної ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником житлового будинку № 1 по вул. Стуса у смт. Славське Сколівського району Львівської області, зареєстрований та проживає за даною адресою. Окрім позивача за даною адресою зареєстровані також відповідачі у справі - ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, котрі фактично з моменту їх реєстрації по даний час у зазначеному житловому будинку не проживали та не проживають, оскільки фактично проживають у новозбудованому будинку по вул. Стуса, б/н у смт. Славське. Посилаючись на положення ст.ст. 72, 156 ЖК Української РСР, 405 ЦК України, позивач зазначає про непроживання відповідачів у належному позивачеві житловому приміщення більше одного року та про відсутність поважних причин такого не проживання, у звязку з чим зазначає, що їх реєстрація за вказаною адресою перешкоджає позивачу вільно розпорядитись своїм майном, що, на його думку, порушує його права як власника, передбачені ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 150 ЖК Української РСР, ст.ст. 316-317, 319, 321 ЦК України.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 26.09.2017 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 24.10.2017 року. Розгляд справи неодноразово відкладався. У звязку з набранням 15.12.2017 року чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено у новій редакції, ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 20.12.2017 року вирішено продовжити судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

У поданому представником відповідача ОСОБА_3 відзиві на позовну заяву ОСОБА_9 зазначив про безпідставність позовних вимог, наголосивши, що жодним із поданих позивачем у справі доказів не доведено факту непроживання відповідачів за адресою вул. Стуса, 1 у смт. Славське Сколівського району Львівської області. Крім того, послався на те, що у відповідності до довідки про склад сімї від 22.11.2017 року, виданої Славською селищною радою ОСОБА_3, відповідачі проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1. Додатково звертає увагу на те, що відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.09.2016 року, право власності на житловий будинок за позивачем зареєстровано 26.09.2016 року, а до суду позивач звернувся (підписав позовну заяву) 07.09.2017 року, тобто, на думку представника відповідача, позивачем не дотримано строків, встановлених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Зазначає представник і про те, що у літній кухні будинковолодіння позивача відповідачі проживають через неприязні стосунки із дочкою позивача ОСОБА_10

В судових засіданнях позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві, просили позовні вимоги задоволити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7, а також представник відповідача ОСОБА_9 в судових засіданнях проти позовних вимог заперечили з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили в їх задоволенні відмовити.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Сколівської РДА при вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представників третіх осіб, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Як встановлено судом на підставі доданої позивачем до позовної заяви ОСОБА_11 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач ОСОБА_1 є власником обєкта нерухомості - житлового приміщення загальною площею 204 кв. м., житловою 127 кв.м. за адресою: вул. Стуса, 1, смт. Славське Сколівського району Львівської області (а.с. 9). Як в вбачається із вказаного письмового доказу, місцем розташування вказаного обєкту нерухомості є земельна ділянка, кадастровий номер :01:001:0305, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Дата державної реєстрації права власності 26.09.2016 року.

Судом також встановлено, що у відповідності до довідки № 2882 про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Славською слищною радою 30.08.2017 року, до складу сім'ї ОСОБА_6 за адресою: смт. Славське, вул. Стуса, 1 / зареєстровані/ входять: ОСОБА_1 власник, ОСОБА_12 (дружина), ОСОБА_3 (син зареєстрований, але не проживає), ОСОБА_7 (невістка зареєстрована, але не проживає), ОСОБА_8 (внук - зареєстрований, але не проживає), ОСОБА_10 (дочка), ОСОБА_13 (внук), ОСОБА_14 (внук), ОСОБА_15 (внук) (а.с. 10). Аналогічні відомості викладено і в наданій позивачем довідці Славської селищної ради № 3236 від 15.12.2017 року (а.с. 49). При цьому, у вказаних довідках зазначено розмір житлової площі 92 кв.м.

Крім того, у відповідності до Акту обстеження житлово-побутових умов гр. ОСОБА_6 від 31.08.2017 року, складеного комісією у складі заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу ОСОБА_16, секретаря селищної ради ОСОБА_17, депутата округу ОСОБА_18, в житловому будинку по вул. Стуса, 1 в смт. Славське (загальна площа 204 кв.м., житова 92 кв.м.) зареєстровані та постійно проживають наступні члени родини ОСОБА_6: ОСОБА_12 дружина, ОСОБА_10 - дочка, ОСОБА_13 - внук, ОСОБА_14 - внук, ОСОБА_15 внук. Станом на час обстеження син ОСОБА_3, невістка ОСОБА_7, внук ОСОБА_8 зареєстровані у вказаному житловому будинку по вул. Стуса, 1 в смт. Славське, але фактично постійно не проживають. Вказані особи фактично постійно проживають у новозбудованому житловому будинку по вул. Стуса, б/н в смт. Славське Сколівського району Львівської області (а.с. 11). Аналогічні відомості наведено і в Акті обстеження житлово-побутових умов гр. ОСОБА_6 від 15.12.2017 року (а.с. 50). Однак, у зазначеній довідці зазначено, що ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 зареєстровані у вказаному житловому будинку по вул. Стуса, 1 в смт. Славське, але фактично постійно не проживають. Вказані особи фактично постіно проживають у новозбудованому житловому будинку по вул. Стуса, б/н в смт. Славське Сколівського району Львівської області , який розміщений в плані забудови житлового будинку № 1 по вул. Стуса. Документацію на житловий будинок по ву. Стуса, б/н не надано.

В то же час, як вбачається з наданої представником відповідача довідки Славської селищної ради № 3025 від 22.11.2017 року, вбачається, що ОСОБА_3 постійно проживає з ОСОБА_7, ОСОБА_8 в смт. Славське Сколівського району Львівської області, двір на вул. Стуса, 1 (а.с. 75).

Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого

проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,

укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири), у відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини другої ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, в даній ситуації втручання у право відповідачів здійснюється на підставі ст.ст. 150, 156 ЖК Української РСР, ст. 405 ЦК України, оскільки виходячи із матеріалів справи відповідачі є членами сім'ї власника житла (позивача).

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як закріплено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Непорушність права приватної власності закріплена також у ст. 41 Конституції України.

Виходячи зі змісту частини першої ст. 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об'єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об'єктом власності.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою ст. 156 ЖК Української РСР та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищенаведені норми чинного матеріального права, суд зазначає, що позивачем не доведено, відсутості членів його сім'ї відповідачів у справі у житлі за адресою вул. Стуса, 1 у смт. Славське Сколівського району Львівської області без поважних причин понад один рік.

При цьому, суд зазначає, що проживання відповідачів за іншою адресою не знайшло свого підтвердження.

Обґрунтовуючи такий висновок, суд звертає увагу на те, що довідки Славської селищної ради № 2882 від 30.08.2017 року, № 3236 від 15.12.2017 року та № 3025 від 22.11.2017 року суперечать одна одній в частині зазначеної органом місцевого самоврядування фактичної адреси проживання відповідачів у справі, а відтак, не можуть вважатися належним доказом наявності обставин, з якими ч. 2 ст. 405 ЦК України пов'язує втрату членом сім'ї власника житла права користування цим житлом. Крім того, суд звертає увагу і на те, що розмір житлової площі належного позивачу на праві власності будинку у вказаних довідках Славської селищної ради не відповідає розміру площі такого будинку, вказаної в наданій позивачем ОСОБА_11 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.. 308 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Суд наголошує, що як вбачається із наданих суду показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_19, які є, відповідно, дочкою та сином позивача, будинок, в якому фактично проживають ОСОБА_3 із сім'єю, знаходиться поруч з житловим будинком позивача і фактично є переобладнаним приміщенням сауни, яку, як зазначив свідок ОСОБА_19, добудував та переобладнав його брат. Встановлений судом факт приналежності будівлі, в якій проживають відповідачі, до житлового будинку № 1 по вул. Стуса у смт. Славське підтверджується, крім іншого, і інформацією, викладеною Славською селищною радою в довідці № 3236 від 15.12.2017 року щодо того, що будинок б/н по вул. Стуса, в якому фактично проживають відповідачі, розміщений в плані забудови житлового будинку № 1 по вул. Стуса. Документацію на житловий будинок по ву. Стуса, б/н не надано. Суд звертає увагу і на те, що зазначення Органом опіки і піклування Сколівської РДА в акті обстеження сім'ї адреси проживання відповідачів будинку № 1-а по вул. Стуса в смт. Славське (а.с. 51), а також зазначення такої адреси в листі Сколівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області № 2036 від 27.04.2016 року (а.с. 76) не може вважатися належним доказом, оскільки як вбачається з Інформаційної довідки від 14.03.2018 року № 117004948 (а.с. 125), в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про об'єкт нерухомості за адресою вул. Стуса, 1-а у смт. Славське Сколівського району Львівської області. Таким чином, беручи до ваги викладене, суд вважає встановленим факт, що будівля, в якій проживають відповідачі у справі, є приналежною будівлею до житлового будинку № 1 по вул. Стуса, 1 у смт. Славське і не може вважатися житловим будинком в розумінні ст. 308 ЦК України.

Посилання позивача на наявність у відповідачів іншого житла, а саме побудованого ОСОБА_3 житового будинку по вул. Стуса у смт. Славське, рік побудови 2002 (фото а.с. 95-98), спростовані поясненнями як відповідача ОСОБА_3, який зазначив про те, що вказаний будинок побудував його батько, так і поясненнями самого позивача, а також показаннями свідків.

Зважаючи на вищевказані обставини, суд робить висновок, що проживання відповідачів у справі у розміщеній на плані забудови житлового будинку № 1 по вул. Стуса у смт. Славське приналежній до нього будівлі, є фактичним їх проживаням за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Факт проживання відповідачів за вказаною адресою документально підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, які скеровувалися судом на адресу відповідачів: вул. Стуса, 1, смт. Славське Сколівського району Львівської області, та останніми отримувалися.

Судом також надано оцінку і наданим представником відповідача інформаційним довідкам з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.03.2018 року № 116993079, № 11699852, № 117002975 (а.с. 122 - 124), з яких вбачається відсутність у відповідачів зареєстрованого права власності на будь-які житлові будівлі.

Крім цього, суд вважає за необхідне наголосити, що одним із відповідачів, з вимогою про визнання яких такими, що втратили право користування житлом, позивач звернувся до суду, є неповнолітній ОСОБА_8, який є внуком позивача.

Згідно з нормою ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти членів сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою ВР України № 789-XII від 27.02.1991 року, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Суд наголошує, що сам факт подання позивачем у справі вказаного позову та визначення неповнолітнього внука позивача ОСОБА_8 відповідачем за таким позовом, свідчить про втручання у здійснення такого його права.

У відповідності до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При цьому, суд зазначає, що існування обставин, з якими ст. 116 ЖК Української РСР повязує можливість виселення особи без надання іншого житлового приміщення, судом не встановлено, оскільки лист Сколівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області № 4109/62/01-17 від 10.08.2017 року (а.с. 105) суд оцінює критично, як такий, якому передувало звернення до правоохоронних органів ОСОБА_7, по якому надано відповідь № 2036 від 26.04.2016 року (а.с. 76), а відтак, вказані докази не можуть вважатися належними.

Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В свою чергу в силу ст.9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (ст.19 закону України «Про міжнародні договори» від 29.06.2004 року, ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (п. 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням охоплюється ст. 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого житла.

Суд звертає увагу, що втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8 Конвенції, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (п. 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, при співставленні «балансу інтересів», зважаючи на відсутність у відповідачів, один з яких є неповнолітнім, будь-якого іншого житла, а також беручи до уваги те, що задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом за адресою вул. Стуса, 1 у смт. Славське фактично буде означати і втрату ними права на проживання і у приналежній до житлового будинку споруді, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 за участі третіх осіб: Органу опіки та піклування Сколівської РДА, Славської селищної ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Крім того, суд погоджується з посиланням представника відповідача на те, що відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.09.2016 року, право власності на житловий будинок за позивачем зареєстровано 26.09.2016 року, а до суду позивач звернувся (підписав позовну заяву) 07.09.2017 року, тобто, до спливу одного року, як строку, з яким ч. 2 ст. 405 ЦК України повязує втрату членом сімї власника житла права користування таким житлом.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 за участі третіх осіб: Органу опіки та піклування Сколівської РДА, Славської селищної ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Сколівський районний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 23.04.2017 року.

Суддя В.Я. Курницька