РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/20506/16-ц

Провадження № 2/638/578/18

18.04.2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Шульги К. І.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

з участю позивача ОСОБА_2

з участю відповідача ОСОБА_3

з участю представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 у грудні 2016 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн. У червні 2017 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої спросить стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти у твердій грошовій сумі 2500, 00 грн. довічно, а також зобовязати відповідача брати участь у витратах позивача, повязаних з інвалідністю, шляхом компенсації щомісячно не пізніше 05 числа місяця наступного за розрахунковим готівкою ? частки її фактичних, підтверджених фіскальними чеками, або іншими платіжними документами витрат на визначені лікарями відповідно до захворювань ліки. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона, ОСОБА_2, є матірю відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач є інвалідом другої групи, яка була їй встановлена 12.05.2016 року безстроково, страждає на захворювання центральної нервової системи, периферичної нервової системи, опорно-рухового апарату. Позивач не має фізичної можливості працювати, отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1347,00 грн., інших доходів не має. Вона постійно потребує ліків, проходження планових обстежень та лікування, на що не вистачає пенсії, яку вона отримує. Відповідач ніяк не допомагає позивачу. ОСОБА_3 заміжня, дітей не має. Відповідач знаходиться у працездатному віці, офіційно ніде не працює, але як їй відомо, відповідач працює неофіційно, має підробіток та отримує дохід.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила суд відмовити у його задоволенні. Подала письмові заперечення проти позову, у яких зазначила, що позовні вимоги безпідставними з огляду на наступне. Так, вона є донькою позивача і мешкала у квартирі АДРЕСА_1, якою володіє разом із матірю в рівних частках, проте ОСОБА_2 фактично не займалась її вихованням, та забезпеченням всім необхідним, так як все життя не працювала, вела асоціальний спосіб життя, має судимість та приводи до міліції. Фактичним вихованням займалася бабуся ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживала разом із ними, а також рідний брат матері. З 2012 року проживати в одній квартирі з ОСОБА_2, стало неможливим, вона постійно сварилась із донькою та бабусею, під час приступів агресії вела себе неадекватно. Вони були вимушені викликати наряди поліції. Крім того, позивач постійно погрожувала розправою, наносила побої їй та ОСОБА_5, за даним фактом також викликалася поліція, були написані заяви до поліції, складено протокол про сімейне насильство, порушено кримінальну справу. З жовтня 2016 року ОСОБА_3 була вимушена вийняти інше житло, забрати бабусю та зїхати із своєї квартири оскільки боялася за своє життя та життя ОСОБА_5 Вважає, що позивачем не доведено необхідність додаткового догляду за собою, оскільки постійно отримує пенсію. Також, оскільки відповідач не має постійного доходу, враховуючи ставлення ОСОБА_2 до доньки та ухилення від виконання батьківських обовязків просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобовязані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Ця моральна норма була спочатку зафіксована на конституційному рівні, а потім знайшла своє відображення в Сімейному кодексу України.

Безсумнівно, неможливо змусити дорослих повнолітніх дітей любити і поважати своїх батьків. Любов, доброта, порядність, чесність є етичними поняттями, а не юридичними. Тим не менш потрібно памятати, що однією з основних цілей регулювання сімейних відносин відповідно до частини 2 статті 1 Сімейного кодексу України є утвердження почуття обовязку перед батьками.

Нормами статті 202 Сімейного кодексу України визначено, що повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Таким чином, непрацездатним і таким, що потребують матеріальної допомоги батькам, надається право звернутися до суду за примусовим стягненням аліментів зі своїх дітей. Обовязок виплачувати аліменти своїм батькам в судовому порядку може бути покладено тільки на повнолітніх дітей.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність в батьків майна, що може приносити дохід тощо.

Як встановлено матеріалами справи,ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_2, що підтверджує копія свідоцтва про народження серії ІV-ВЛ №437883 (а. с. 3).

З довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №448125, виданої 12.05.2016 року, вбачається що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 10.05.2016 року встановлена друга група інвалідності безстроково (а. с. 4).

Відповідно до наданої позивачем медичної документації, а саме виписки із амбулаторної карти, виданої Комунальним закладом охорони здоровя «Харківська міська поліклініка №8» від 10.05.2017 року, виписки із амбулаторної карти, виданої Комунальним закладом охорони здоровя «Харківська міська поліклініка №8» від 11.08.2017 року, ОСОБА_2 страждає рядом хронічних захворювань (а. с. 27, 41).

Згідно частин 1, 3 статті 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов'язаних із наданням такого піклування.

Статтею 202 Сімейного кодексу України визначено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Згідно статті 205 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Крім того, незважаючи на те, що при визначенні розміру аліментів на батьків ураховується матеріальне становище обох сторін, суд виходить у першу чергу з об'єктивних потреб одержувача аліментів, а не рівня життя платника.

Перелік обставин, що беруться судом до уваги при визначенні розміру аліментів на батьків, в Сімейним кодексом України значно розширено. Зокрема це матеріальний і сімейний стан сторін, можливість одержання батьками утримання від інших осіб: повнолітніх дочки, сина, дружини, чоловіка, своїх батьків.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність, починаючи з 1 січня 2018 року становить 1373 гривні, а з 1 липня 2018 року становитиме 1435 грн.

Тобто, єдиний щомісячний дохід, який отримує позивач є пенсійні виплати.

Відповідач посилається на те, що між нею та матірю склались неприязні стосунки. Про це свідчать висновки інспекторів поліції Шевченківського ВП Холодногірського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_6 від 11.10.2016 року та ДОП СДОП ПП Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 від 21.01.2017 року, з яких вбачається що і позивач ОСОБА_2, і відповідач ОСОБА_3 звертались із заявами до правоохоронних органів для врегулювання конфлікту, наявного у сімї (а. с. 43-44).

Доказ, а саме висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи №1138-2016 щодо судово-медичного дослідження (обстеження) ОСОБА_2 Ліліани-Яківни, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 45-47), суд до уваги не бере, оскільки він не стосується предмету позову та доведення будь-яких обставин з приводу стягнення аліментів на непрацездатну матір чи звільнення дитини від такого обовязку.

Доказ, а саме лист Дзержинського РВ ГУМВС України в Харківській області з приводу повідомлення ОСОБА_5, що її заява від 06.02.2012 року розглянута та у порушенні кримінальної справи відмовлено, теж до уваги суду прийнятий бути не може, оскільки даний лист не підтверджує інформації про зміст заяви, з якою зверталася ОСОБА_5 та у порушенні якої саме кримінальної справи з приводу якого саме факту відмовлено (а. с. 48).

У матеріалах справи також містяться постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 08.02.2012 року та від 09.02.2012 року, з яких вбачається, що 06.02.2012 року та 07.02.2012 року до Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області поступили заяви ОСОБА_5, в яких вона просить прийняти заходи до дочки ОСОБА_2, при цьому скандал врегульовано, порушень громадського порядку виявлено не було, встановити очевидців та свідків скандалу виявити не вдалось (а. с. 63-64).

Вищенаведені докази, а також лист ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а. с. 54-56) свідчать не лише про конфлікт між матірю ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_3, а і про конфлікт між донькою ОСОБА_2 та її матірю ОСОБА_5

Згідно договору найму житлового приміщення від 11.10.2016 року, ОСОБА_3 винаймає житло за адресою: АДРЕСА_2, при цьому щомісячна плата за користування житлом складає 5500, 00 грн. (а. с. 52-53)

Як вбачається із відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України про суми виплачених доходів, ОСОБА_3 в період з 01.01.2016 року по 31.03.2017 року отримувала доходи з таких джерел: 2016-1 соціальні виплати у розмірі 859, 87 грн., інформація про інші доходи відсутня (а. с. 65).

Відомостей про доходи відповідача за період з 01.04.2017 року по теперішній час суду не надано.

Пояснення свідка сторони позивача - ОСОБА_8 суд до уваги не бере, оскільки вони не стосуються предмету позову, а отже ні підтверджують, ні спростовують будь-які факти, що його стосуються.

Суд не може прийняти до уваги показання свідків сторони відповідача, зокрема показання ОСОБА_3, яка є відповідачем по справі, оскільки вона беззаперечно зацікавлена у результатах її розгляду, та свідка ОСОБА_9, який є її дядьком,тобто близьким родичем, а тому він теж побічно зацікавлений у результатах розгляду справи, їхні пояснення не можуть бути обєктивно вільними та неупередженими.

Субєктивні доводи сторони відповідача про те, що позивач не довела суду необхідність свого матеріального забезпечення та можливість існування на кошти, які отримує як пенсійні виплати, жодним чином не підтверджені, а тому суд вважає їх сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року.

Суд наголошує, що збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч. ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Так, даних про працевлаштування відповідача матеріали справи не містять, даних про наявність у неї нерухомого майна та інших джерел доходу матеріли справи також не містять. Разом з тим, суд враховує і ту обставину, що відповідач є здоровою, працездатною молодою особою, даних про наявність обмежень за станом здоровя не має, дані про наявність на її утриманні інших непрацездатних осіб також відсутні.

Отже, приймаючи до уваги вищенаведене, як рівень прожиткового мінімуму особи, на утримання якої стягуються аліменти, її матеріальне становище та стан здоров'я, враховуючи матеріальне становище платника аліментів, зважаючи на обов'язок відповідача по утриманню матері, враховуючи інтереси останньої, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, суд, керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, вважає, що достатнім і необхідним буде стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1500 (одна тисяча пятсот) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня предявлення позову до суду, тобто з 22.12.2016 року.

Так, у відповідності до частини 1 статті 206 Сімейного кодексу України, у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, особами з інвалідністю, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом за ними.

Позовна вимога про зобовязання ОСОБА_3 брати участь у витратах позивача, повязаних з інвалідністю, шляхом компенсації щомісячно не пізніше 05 числа місяця наступного за розрахунковим готівкою ? частки її фактичних, підтверджених фіскальними чеками, або іншими платіжними документами витрат на визначені лікарями відповідно до захворювань ліки, задоволенню не підлягає, оскільки доказів про наявність у відповідача ОСОБА_3 достатнього доходу (заробітку) позивачем не надано, а тому ця частина позовних вимог не підтверджена належними та допустимими доказами в розумінні вимог цивільно-процесуального законодавства України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»), а тому з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 81, 141, 265 ЦПК України, ст.ст.202,203,205 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: м. Харків, пр-т. ПеремогиАДРЕСА_3, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІН НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: м. Харків, пр-т. ПеремогиАДРЕСА_3, аліменти на утримання непрацездатної матері у розмірі 1500 (одна тисяча пятсот) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня предявлення позову до суду, тобто з 22.12.2016 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: м. Харків, пр-т. ПеремогиАДРЕСА_3, на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25.04.2018 року.

Головуючий: