Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 127/18820/15-ц

провадження № 61-5186 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Овсюка Є. М. від 24 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Іващука В. А., Оніщука В. В., Колоса С. С., від 6 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 24 вересня 2005 року між банком та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, із подальшими змінами до нього, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі

39 тис. доларів США та взяла на себе зобов'язання повернути кредит у строк до 25 травня 2020 року з відсотками на рівні 12% річних із строком користування на 180 місяців. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 24 вересня 2005 року між банком та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником умов кредитного договору.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору у нього, станом на 7 липня 2015 року, виникла заборгованість у розмірі 12 214,34 доларів США та 48 378 грн 21 коп., яку позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати неправомірними дії банку в частині нарахування комісії за надання та управління кредитом, передбаченої пунктом 4.3.16 кредитного договору, з 25 травня 2007 року та зарахувати суму у розмірі 9 605,33 доларів США в рахунок погашення інших платежів, посилаючись на те, що банк не має право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Крім того, ОСОБА_5 просила визнати недійсною умову, викладену у пункті 5.2 кредитного договору, щодо сплати пені у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, вважаючи, що ця умова є несправедливою.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області

від 24 березня 2016 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 214,34 доларів США та 48 378 грн 21 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 11 038,75 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 916,64 доларів США, заборгованість зі сплати комісії - 258,95 доларів США, пеня - 48 378 грн 21 коп.

Договір поруки, укладений 24 травня 2005 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_6 визнано припиненим.

У задоволенні іншої частини вимог ПАТ «КБ «Надра» та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків, виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника на користь банку. При цьому договір поруки є припиненим в силу вимог частини першої статті 559 ЦК України, оскільки між банком та позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору без згоди поручителя, якою збільшено обсяг його відповідальності. Вимоги ОСОБА_5 є необґрунтованими, оскільки розрахункове обслуговування чи обслуговування кредитної заборгованості є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Умови кредитного договору щодо відповідальності боржника у вигляді сплати пені та штрафу, у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання, є такими, що ґрунтуються на вимогах закону.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року апеляційна скарга ПАТ «КБ «Надра» залишена без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволена. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року в частині позовних вимог

ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_5 та зустрічних вимог ОСОБА_5 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано неправомірними дії ПАТ «КБ «Надра» в частині нарахування комісії за надання та управління кредитом, передбаченої пунктом 4.3.16 кредитного договору у редакції внесених змін 24 травня 2015 року та 30 червня 2010 року, з 25 травня 2007 року та зобов'язано зарахувати сплачену ОСОБА_5 суму комісії у розмірі 9 670,84 доларів США у рахунок інших платежів кредитного договору.

Визнано недійсною умову у пункті 5.2 кредитного договору із застосуванням наслідків її недійсності.

В частині позовних вимог до поручителя ОСОБА_6 рішення суду першої інстанції змінено. Виключено із резолютивної частини рішення про припинення договору поруки. В іншій частині позовних вимог до

ОСОБА_6 рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що банк не мав права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. З цих підстав сплачену позичальником суму комісії у розмірі 9 670,84 доларів США слід зарахувати в рахунок погашення заборгованості на підставі статті 601 ЦК України, а оскільки зарахування цих коштів змінить розрахунок сум, які підлягають сплаті щомісячно відповідно до графіку та банк не надає розрахунку з урахуванням вказаної суми, то вимоги кредитора до позичальника є недоведеними. Умова пункту 5.2 кредитного договору щодо відповідальності за прострочення повернення кредиту у розмірі 365% річних від несвоєчасно сплаченої суми є несправедливою і породжує дисбаланс договірних прав та обов'язків.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «КБ «Надра» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_6 та у повному обсязі скасувати рішення суду апеляційної інстанції із ухваленням нового рішення про задоволення позову ПАТ «КБ «Надра», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6, підписуючи договір поруки, був ознайомлений з кредитним договором та додатковою угодою до нього, яка укладалася одночасно та є невід'ємною частиною кредитного договору, а тому збільшення відповідальності поручителя не відбулось. Суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, зобов'язавши банк зарахувати сплачену позичальником комісію у розмірі 9 670,84 доларів США, тоді як позивачем заявлялися вимоги на суму 9 605,33 доларів США. Крім того, постанова правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, якою керувався суд апеляційної інстанції, набрала законної сили не з 25 травня 2007 року, а з 5 червня 2007 року, тому суд неправильно визначив суму, яка підлягає зарахуванню. ОСОБА_5 звернулася до суду із пропуском строку для звернення до суду із позовом на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

У лютому 2017 року від ОСОБА_5 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на те, що порука припинилася, оскільки сторони кредитного договору уклали додаткову угоду до нього без погодження із поручителем, якою збільшили обсяг його відповідальності. Розрахунок сплаченої ОСОБА_5 комісії був проведений з 5 червня 2007 року, а не з 25 травня 2007 року як зазначає скаржник. Різниця у сумах є лише арифметичною помилкою, яка була виправлена під час судових засідань.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

1 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 травня 2005 року між

ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 39 тис. доларів США під 12% річних строком користування на 180 місяців.

Цього ж числа між банком та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, за яким поручитель зобов'язався перед банком відповідати за належне виконання позичальником умов кредитного договору.

24 травня 2005 року між банком та ОСОБА_5 був укладений додатковий договір до кредитного договору, яким сторони, зокрема, доповнили розділ 4 основного договору пунктом 4.3.16 щодо сплати комісії за надання та управління кредитом у розмірі 0,35% від суми залишку кредитної заборгованості по кредиту щомісяця протягом всього строку користування кредитними коштами одночасно з внесенням мінімально необхідного платежу.

30 червня 2010 року між банком та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода до кредитного договору, відповідно до якої сторони домовилися викласти договір у новій редакції, однак предмет договору залишився незмінним.

21 вересня 2012 року між банком та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода до кредитного договору, якою сторони встановили розмір щомісячного платежу у сумі 425 доларів США та кінцевий термін повернення кредиту - 25 травня 2020 року.

Відповідно до наданого банком розрахунку, станом на 7 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_5 перед банком складає 12 214, 34 доларів США і 48 378 грн 21 коп., із яких: заборгованість по кредиту у сумі

11 038,75 доларів США, заборгованість по процентам у сумі 916,64 доларів США, заборгованість зі сплати комісії - 258,95 доларів США, пеня -

48 378 грн 21 коп.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема: зарахуванням (стаття 601 ЦК України).

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач нараховував, а відповідач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за надання та управління кредитом за рахунок позивача, що є незаконним, а тому вважав за можливе зарахувати ці кошти на погашення заборгованості з підстав, встановлених статтею 601 ЦК України.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за надання та управління кредитом позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому банк нараховував, а позичальник сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним.

Таким чином висновок апеляційного суду про визнання неправомірними дії банку в частині нарахування комісії за надання та управління кредитом є правильним, а рішення в частині задоволення цих вимог ОСОБА_5 є законним та обґрунтованим.

Проте не можна погодитися із висновком суду апеляційної інстанції в частині зарахування вказаних коштів на погашення кредитної заборгованості з підстав, встановлених статтею 601 ЦК України.

Так, за змістом статті 601 ЦК України зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін за одночасної наявності трьох умов: вимога про зарахування є зустрічною; вимога є однорідною; строк виконання за зустрічною вимогою або настав, або невстановлений договором, або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог у випадках, встановлених договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 4 червня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури ліквідації банку з 5 червня 2015 року.

Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним законом, що регулює ці правовідносини.

Стаття 1 Закону визначає, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з пунктом 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, норми наведеного Закону стосуються не лише вкладів фізичних осіб, але й регулюють будь-які відносини, що виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, у тому числі відносини з клієнтами - фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку.

Відповідно до частини третьої статі 46 даного Закону вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 46 Закону зарахування однорідних вимог, з дня початку процедури ліквідації банку: забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Цим Законом передбачено особливий порядок задоволення вимог кредиторів згідно встановленої черговості та неприпустимість задоволення вимог кредиторів поза межами ліквідаційної процедури та не передбачено способу задоволення вимог кредиторів до банку шляхом поєднання боржника та кредитора в одній особі.

Зокрема, стаття 52 Закону визначає черговість та порядок задоволення вимог до банку, а також оплату витрат та здійснення платежів.

Отже, у будь-якому разі в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону, у зв'язку з чим припинення зобов'язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону, не допускається.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-2047цс16.

У порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, обставини справи встановив не повністю, зобов'язав банк зарахувати зустрічні однорідні вимоги, залишив поза увагою, що Законом встановлено чіткий порядок задоволення вимог кредиторів, визнаних ліквідатором, який не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора зарахування та призведе до порушення порядку погашення вимог кредиторів. При цьому відмовляючи повністю у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра», суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що таке зарахування не покриває суму заборгованості, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог банку через неправильний розрахунок, а тому рішення суду апеляційної інстанції в цій частині слід скасувати із направленням справи на новий розгляд з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Оскільки судом неправильно застосовано закон, який підлягає застосуванню - Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», справу вирішено з порушенням норм матеріального права, що дає підстави вийти за межі доводів касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.

Крім того, вирішуючи спір щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції виходив із того, що сторони кредитного договору уклали додаткову угоду без згоди поручителя, якою збільшили його відповідальність, що є підставою для припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Вважаючи поруку ОСОБА_6 припиненою, суд апеляційної інстанції вважав, що встановлена сторонами кредитного договору умова в додатковому договорі від 24 травня 2005 року щодо сплати комісії за надання та управління кредитом у розмірі 0,35% від суми залишку кредитної заборгованості та умова, встановлена додатковою угодою від 21 вересня 2012 року, стосовно строку повернення кредиту - 25 травня 2020 року, призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя та такі зміни відбулися без його згоди.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_5 умов кредитного договору, зокрема щодо повернення до 24 травня 2020 року кредиту у розмірі 39 тис. доларів США.

Крім того, у пунктах 1.2., 1.3. договору поруки сторони домовилися, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, та відповідальність якого виникає невиконанням позичальником будь-якої частини зобов'язань, так і при невиконанні позичальником зобов'язань в цілому.

Підпунктом 1.3.2. пункту 1.3. кредитного договору передбачена плата за управління кредитом щомісячно протягом усього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0, 35% від суми залишку кредитної заборгованості.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_6, не звернув уваги на те, що збільшення строку кредитного договору не відбулось (пункт 1.1. договору поруки), а встановлення комісії за надання та управління кредитом у розмірі 0,35% від суми залишку кредитної заборгованості відбулося без зміни основного зобов'язання (підпункт 1.3.2 пункту 1.3). Суд апеляційної інстанції не встановив, чи відбулося збільшення сукупної вартості кредиту, з яким був ознайомлений поручитель, і дійшов передчасного висновку про те, що основне зобовязання змінилося і ця зміна призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителя, внаслідок чого порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Ураховуючи викладене, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатись законними й підлягає скасуванню у вказаних частинах, а справа - направленню в цій частині на новий судовий розгляд з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсною умови, викладеної у пункті 5.2 кредитного договору суд апеляційної інстанції виходив із наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах справи.

Статтею 549 ЦК Українипередбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до положень частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 5.2. кредитного договору у разі прострочення позичальником строку мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання позичальником зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплаті всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.2.3 цього договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливою умовою договору.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що визначений у п. 5.2 кредитного договору розмір пені - 365 % на рік (1% х 365 днів = 365 %) перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, є явно завищеною, не відповідає передбаченим у

пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій

статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності.

Участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним пункту 5.2 кредитного договору як такого, що призводить до істотного дисбалансу між договірними правами та обов'язками сторін та суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Зазначені висновки апеляційного суду узгоджуються із правовими позиціями, викладеними в рішенні Конституційного Суду України

від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 та постановах Верховного Суду України: від 16 вересня 2015 року у справі № 6-12674св15, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання неправомірними дії банку щодо нарахування комісії за надання та управління кредитом та визнання недійсною умови, викладеної у пункті 5.2 кредитного договоруухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 про зарахування суми сплаченої комісії скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року у частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання неправомірними дій банку щодо нарахування комісії за надання та управління кредитомта визнання недійсною умови, викладеної у пункті 5.2 кредитного договору,залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк