Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 381/2112/15-ц

провадження № 61-3258св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представники відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2016 року у складі судді Осаулової Н. А. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року у складі колегії суддів: Поліщука М. А., Антоненко В. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовну заяву мотивовано тим, що 16 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 147 000 грн на строк до 16 жовтня 2020 року зі сплатою 15 % річних.

01 серпня 2008 року вказаний кредитний договір, за заявою ОСОБА_4, переведено з валюти «гривня» у валюту «долар США» і розмір кредиту після проведеної конвертації склав 30 582,81 долара США зі сплатою 14,04 % річних.

У порушення умов зазначеного договору відповідач узятих на себе зобов'язань належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 11 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 27 329,46 долара США, яка складається із: заборгованості за кредитним договором у сумі 22 384,30 долара США, що еквівалентно 482 381 грн 67 коп., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 2 896,14 долара США, що еквівалентно 62 411 грн 82 коп., заборгованості з комісії за користування кредитом - 384,16 доларів США, що еквівалентно 8 278 грн 65 коп., пені - 352,41 долара США, що еквівалентно 7 594 грн 44 коп., штрафу відповідно до договору у сумі 11,60 долара США (фіксована частина), що еквівалентно 249 грн 98 коп., 1 300,85 долара США (процентна складова), що еквівалентно 28 033 грн 32 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь із ОСОБА_4 заборгованість за договором про іпотечний кредит у сумі 27 329,46 долара США.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 27 329,46 долара США, що за курсом Національного банку України станом на 11 березня 2015 року становить 588 949 грн 89 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з неналежним виконанням умов договору про іпотечний кредит у ОСОБА_4 утворилась заборгованість, яка відповідно до вимог статей 526, 530, 610, 1050, 1052,1054 ЦК України підлягає стягненню з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». При цьому суд першої інстанції погодився із розрахунком, наданим банком, у частині визначення розміру заборгованості за кредитом, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафу.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, їх не спростовують, то відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалені рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що кошти у доларах США за договором про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року вона не отримувала, а також, що позивачем не надано доказів на підтвердження передачі цих коштів відповідачу. Крім того, Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судові рішення відповідають не в повній мірі.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 16 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про іпотечний кредит № KIF0GI, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 147 000 грн на строк до 16 жовтня 2020 року зі сплатою 15 % річних (а. с. 8-11).

Згідно із заявою на видачу готівки від 16 жовтня 2007 року № 7 ОСОБА_4 отримала кошти у розмірі 147 000 грн (а. с. 12).

01 серпня 2008 року ОСОБА_4 подала заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням змінити валюту кредиту за договором про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року № KIF0GI, перевівши залишок заборгованості у валюту «долари США» за курсом на дату укладення додаткової угоди за договором (а. с. 13).

01 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду, відповідно до якої договір про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року № KIF0GI викладено в новій редакції (а. с. 15).

Відповідно до пункту 1.1. додаткової угоди банк зобов'язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений у п. 8.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені у розділі 8 договору.

За пунктами 2.1.1., 2.1.2. додаткової угоди банк зобов'язувався надати кредит шляхом й у межах, зазначених у п. 8.1 договору, а також за умови виконання позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.7. договору.

З метою надання й обслуговування кредиту банк зобов'язувався відкрити рахунок, зазначений у пункті 8.2. договору, та здійснювати ведення кредитного досьє за кредитом.

Відповідно до пункту 8.1. додаткової угоди зазначено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 01 серпня 2008 року по 16 жовтня 2020 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 30 582,81 долара США на придбання нерухомості зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 17).

Згідно з пунктом 2.2. додаткової угоди, графіку погашення кредиту ОСОБА_4 взяла на себе зобов'язання щомісячно погашати кредитні кошти ануїтетними платежами по 501,66 долара США до 16 числа кожного місяця - до 16 жовтня 2020 року (а. с. 15, 18).

У порушення умов зазначеного договору відповідач узятих на себе зобов'язань належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 11 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 27 329,46 долара США, яка складається із: заборгованості за кредитним договором у сумі 22 384,30 долара США, еквівалентно 482 381 грн 67 коп., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 2 896,14 долара США, що еквівалентно 62 411 грн 82 коп., заборгованості з комісії за користування кредитом - 384,16 долара США, що еквівалентно 8 278 грн 65 коп., пеня - 352,41 долара США, що еквівалентно 7 594 грн 44 коп., штраф відповідно до договору у сумі 11,60 долара США (фіксована частина), що еквівалентно 249 грн 98 коп., 1300,85 долара США (процентна складова), що еквівалентно 28 033 грн 32 коп.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Крім того, згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Разом із цим за змістом частини другої статті 192, частини третьої статті 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» порядок виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тобто поряд зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи вимоги банку щодо стягнення пені в іноземній валюті з визначенням її еквіваленту у гривні, не урахували зазначених вимог чинного законодавства, що призвело до прийняття у цій частині незаконного рішення.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що ОСОБА_4 грошових коштів у доларах США за додатковою угодою від 01 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року не отримувала, є безпідставними, оскільки ОСОБА_4отримала кошти в національній валюті, а згодом, на підставі її заяви, кошти за договором про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року були переведені в іншу валюту, а саме: з валюти «гривня» у валюту «долар США».

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для їх задоволення та стягнення з відповідача на користь банку: заборгованості за кредитним договором - 22 384,30 долара США, що еквівалентно 482 381 грн 67 коп., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом - 2 896,14 долара США, що еквівалентно 62 411 грн 82 коп., заборгованості з комісії за користування кредитом - 384,16 долара США, що еквівалентно 8 278 грн 65 коп., штрафу відповідно до договору у сумі 11,60 долара США (фіксована частина), що еквівалентно 249 грн 98 коп., і 1 300,85 долара США (процентна складова), що еквівалентно 28 033 грн 32 коп.

Разом з цим, висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог у частині стягнення пені у розмірі 352,41 долара США, що еквівалентно 7 594 грн 44 коп., не в повній мірі відповідають вимогам закону з огляду на наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Зазначений правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Проте суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, і апеляційний суд, залишаючи його в цій частині без змін, зазначені вимоги закону не врахували і дійшли неправильного висновку про одночасне стягнення штрафу і пені, що є застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, з урахуванням вимог закону, з відповідача на користь позивача слід стягнути штрафи, натомість відмовити у стягненні пені у розмірі 352,41 долара США, що еквівалентно 7 594 грн 44 коп.

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки під час ухвалення рішення судом першої інстанції та залишення його в частині без змін судовим рішенням апеляційної інстанції неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають зміні з виключенням з них посилання щодо стягнутої пені.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року змінити.

Викласти перший та другий абзаци резолютивної частини рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2016 року в такій редакції:

«Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором - 22 384,30 долара США, що за курсом Національного банку України станом на 11 березня 2015 року еквівалентно 482 381 грн 67 коп., заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 896,14 долара США, що за курсом Національного банку України станом на 11 березня 2015 року еквівалентно 62 411 грн 82 коп., заборгованість з комісії за користування кредитом - 384,16 долара США, що за курсом Національного банку України станом на 11 березня 2015 року еквівалентно 8 278 грн 65 коп., штраф відповідно до договору у сумі 11,60 долара США (фіксована частина), що станом на 11 березня 2015 року еквівалентно 249 грн 98 коп., та 1 300,85 долара США (процентна складова), що за курсом Національного банку України станом на 11 березня 2015 року еквівалентно 28 033 грн 32 коп.

У задоволенні позовних вимог про стягнення пеніу розмірі 352,41 долара США, що за курсом Національного банку України станом на 11 березня 2015 року еквівалентно 7 594 грн 44 коп., відмовити».

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року в частині розподілу судових витрат залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк