Справа №442/8306/17
Провадження №2/442/478/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 квітня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:
головуючого судді Кучаковського Ю.С.,
за участю секретаря судового засідання Кравців Х.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання майна особистою приватною власністю,
за участю представників
від позивача: ОСОБА_5
від відповідача: не зявилися
від третьої особи: ОСОБА_3
від третьої особи: ОСОБА_4
Позивач звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із позовом про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування зазначає, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 15.05.1976, який розірвано 26.02.2008. Від вказаного шлюбу у сторін є двоє дітей: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, яка одружена з 05.10.2002, у звязку з чим змінила прізвище з „Хміль на „Матківська. Вказує, що у згаданому вище складі сімї чотирьох чоловік вони проживали у квартирі, яка раніше перебувала у державній формі власності та отримали у спільну сумісну власність внаслідок приватизації. Частки кожного співвласника у вказаній квартирі були рівними. За спільною згодою усіх співвласників було вирішено провести поділ згаданої квартири шляхом її продажу, а за гроші, отримані від продажу, придбати дві однокімнатні квартири. Тобто вони продали квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_2 та вона за отримані кошти від продажу часток у вказаній квартирі придбали квартиру АДРЕСА_2 у рівних частках. Зі свого боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали їй у позику кошти, отримані ними від продажу їх часток у квартирі АДРЕСА_1, та за ці кошти позивач придбала на своє імя однокімнатну квартиру АДРЕСА_3. Вказує, що на даний час є необхідним продати квартиру АДРЕСА_3, оскільки потрібно повернути на вимогу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кошти, які позивач отримала у них в позику у вересні 2004 році. Наголошує, що при зверненні до нотаріуса їй було розяснено, що для вчинення продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_3 потрібна згода її колишнього чоловіка ОСОБА_2, оскільки вказана квартира була придбана під час шлюбу з ним, а значить є спільною сумісною власністю подружжя. Такої ж думки й ОСОБА_2, який вимагає від продажу вказаної квартири половину коштів від її вартості. Наголошує, що категорично не погоджується з вказаною позицією, оскільки вважає, що придбана нею квартира АДРЕСА_3 під час шлюбу з ОСОБА_2 не є спільною сумісною власністю подружжя, а є її особистою власністю, тому просить позов задовольнити.
Допитана в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що вони з чоловіком та дітьми приватизували тррьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4, яку згодом продали. За кошти отримані від продажу квартири вона з чоловіком придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_5. А квартиру за адресою: АДРЕСА_6 вона придбала за кошти,я кі їй позичили діти, про що наявні розписки.
Допитаний в судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 вказав, що раніше у їх сімї була 3-кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4, яку вони приватизували та продали. Тато з мамою купили собі квартиру, а ОСОБА_7 купила квартиру самостійно, оскільки вони з сестрою позичили їй кошти (він у розмірі 7 000 грн та сестра у розмірі 6 900 грн). Позов підтримує.
Допитана в сдуовому засдіанні третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначила, що вони з батьками у 2004 році продали квартиру за адресою: АДРЕСА_4. На отримані кошти батьки купили 2 квартири: одну для проживання батьків. А другу квартиру купила мати для неї та ОСОБА_3 за надані їй у позику кошти (нею у розмірі 6 900 грн та братом ОСОБА_3 у розмірі 7 000 грн). Зазначає, що позов визнає.
Відповідач двічі в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про слухання справи за останнім відомим місцем проживання та на офіційному веб-сайті судової влади України. За таких обставин суд визнав неявку відповідача не поважною, провівши розгляд справи у його відсутності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обовязки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши письмові докази, приєднані до позову, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого згідно з розпорядженням 186-р від 28.07.1995, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7, належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_7 та членам її сімї ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8.
01.09.2004 ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8 продали квартиру за адресою: АДРЕСА_4 за 26 900 грн, про що був укладений договір купівлі-продажу квартири № 1118.
22.09.2004 ОСОБА_7, ОСОБА_2 купили квартиру за адресою: АДРЕСА_5, за 6 400 грн, про що був укладений договір купівлі-продажу від від 22.09.2004 № 1223.
Згідно розписки від 01.09.2004 ОСОБА_7 отримала у ОСОБА_4 в позику 6 900 грн, які є еквівалентні 1 300 доларів США, та зобовязується повернути вказану суму грн. еквівалентну до долару США на вимогу ОСОБА_4 Дана позика належить ОСОБА_4 від продажу її частки у квартирі АДРЕСА_1, та отримана ОСОБА_7 для купівлі однокімнатної квартири.
Згідно розписки від 01.09.2004 ОСОБА_7 отримала у ОСОБА_3 в позику 7 000 грн, які є еквівалентні 1 320 доларів США, та зобовязується повернути вказану суму грн. еквівалентну до долару США на вимогу ОСОБА_3 Дана позика належить ОСОБА_3П від продажу належної йому частки у квартирі АДРЕСА_1, та отримана ОСОБА_7 для купівлі однокімнатної квартири.
10.09.2004 ОСОБА_7 купила квартиру за адресою: АДРЕСА_8, за 13 900 грн, про що був укладений договір купівлі-продажу квартири № 1181.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 108148979 від 19.12.2017 квартира за адресою: АДРЕСА_8, належить на праві приватної власності ОСОБА_7.
Згідно показань позивача та третіх осіб, які були допитані, як свідки, вбачається, що треті особи передали позивачу гроші отримані ними від продажу своїх часток трьохкімнатної квартири в АДРЕСА_9 для придбання однокімнатної квартири в АДРЕСА_10.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія 1-СГ № 037873 від 26.02.2008 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 55 від 26.02.2008.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду;
5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обовязковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
За ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд в постанові від 21.03.2018 по справі № 559/848/15-ц.
Згідно змісту в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
З огляду на наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний звязок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_8, придбана позивачем за її кошти, які не є спульною сумісною власністю, а тому вказане майно належить їй на праві особистої приватної власності.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 640 грн 00 к.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 280-283, 289, 354, 355, п.п. 9, 15.5 Перехідних положень ЦПК України, суд
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 10.04.2018.
Суддя Ю.С. Кучаковський