РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді: Майдан С.І.,

при секретарі: Матієнко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ-ОЛІМП» в особі ОСОБА_1, поданим від імені та в інтересах ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Альфа-банк» про визнання кредитного договору недійсним,

встановив:

ТОВ «ФГ-ОЛІМП» в особі ОСОБА_1, поданим від імені та в інтересах ОСОБА_2 звернувсь до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого пославсь на те, що 05.09.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-банк» було укладено кредитний договір №500514270. Відповідач надав позивачу кредит для власних потреб позивача, а позивач прийняв кредит в сумі 11090,47 грн. з процентною ставкою за користування кредитом 11,99 % річних до 08.09.2019 року - дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісії. В день укладання договору відповідачем надано позивачу для підписання розроблені відповідачем: договір, який містить «Розділ №1. Базові умови кредитування»; «Розділ №2 Загальні умови рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк». Позивач зазначає, що позичальника, працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого йому було вручено кредитний договір з додатками до нього, які вона не читаючи із-за дрібного шрифту підписала, надіючись на добросовісність працівника банку. Крім того, ОСОБА_2 вважає, що у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні кредитного договору було порушено вимоги ч.2 ст.11 цього Закону, а саме не було в письмовій формі повідомлено повні дані про умови кредитного договору, тому ОСОБА_2 при укладенні договору не оцінила кредитні ризики. Виходячи з цього ОСОБА_2 вважає, що її волевиявлення не було вільним, вона помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, а Банк навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Тому на підставі ст.ст.203 ч.3,229 ч.1, 230 ч.1 ЦК України позивач просить визнати кредитний договір недійсним.

Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, повідомлялися належним чином у встановлений законом порядку.

Представник відповідача в судове засідання гне зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю.

Дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 05.09.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-банк» було укладено кредитний договір №500514270. Відповідач надав позивачу кредит для власних потреб позивача, а позивач прийняв кредит в сумі 11090,47 грн. з процентною ставкою за користування кредитом 11,99 % річних до 08.09.2019 року - дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісії.

Як видно зі змісту п.1 договору, він складається з двох розділів, Розділ №1 «Базові умови кредитування» та Розділ №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невід'ємну частину цього договору.

У п.5 кредитного договору зазначається, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якого іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому розясненні, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний, що (2) він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого розділів та додатків до нього в дату його укладання; що (3) він в письмовій формі ознайомлений з загальними умовами рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» №480 від 24.02.2014 року, які оприлюдненні на інтернет-сторінці банку за електронною адресою alfabank.com.ua та які йому розяснені, зрозумілі та з якими він цілком згодний.

Відповідно до п.7 договору, договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту підписання сторонами розділу 1 цього договору та скріплення печаткою банку. Інші аркуші не потребують додаткового (окремого) проставляння підписів сторін. Цей договір складено українською мовою в двох примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу по одному для кожної із сторін.

Згідно п.8.3 договору, з метою уникнення будь-яких непорозумінь, на кожному аркуші договору міститься логотип банку. Саме аркуші з логотипом банку вважаються такими, що дійсно с елементами цього договору.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд ( ч.3 ст.6 ЦК України ).

Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається із вищезазначеного кредитного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо і комісійної винагороди за послуги " Альфа - Сервіс ", про що свідчать підписи обох сторін у договорі.

В позовній заяві позивач зазначила, що банк вимагає сплати комісії за послуги, які не надає; під час укладення кредитного договору її не було ознайомлено з загальними умовами надання кредиту, чим відповідач ввів її в оману і, що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність. Такі умови договору не відповідають її волевиявленню, а отже кредитний договір, на її думку, має бути визнаний недійсним.

В свою чергу всі відносини між банком і позичальником в частині комісійних винагород за послуги «Альфа-Сервіс» встановлені Загальними правилами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк».

Даним договором та «Загальними умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа - Банк» чітко визначені зобов'язання сторін, а також і в частині комісійних винагород за послуги "Альфа - Сервіс ".

Підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, Загальними умовами кредитування, іншою інформацією надання якої передбачено чинним законодавством України.

Проте, як вбачається з умов кредитного договору, ПАТ «Альфа-Банк» надало позичальнику кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно із ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як вбачається з кредитного договору, відповідно п.2.6. договору встановлено порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором, а саме: платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інші платежі здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та терміни, визначених цим договором.

Відповідно п.2.7 договору встановлено сукупну вартість кредиту, яка визначена в додатку №1 та є невід'ємною його частиною.

Відповідно п.2.8.1 договору визначено, що комісійна винагорода за управління кредитом 1,9 % - за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом 1,9 % від суми кредиту. Комісійна винагорода, що вказано в цьому підпункті розраховується від суми кредиту, зазначеної в п.2.1 Розділу №1 цього договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів,, який є додатком №1 до цього договору та його невідємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управлінням кредитом, по дату остаточного повернення позичальником кредиту, що вказана в п.2.3 Розділу№1 цього договору. В будь-якому випадку сплата позичальником комісійної винагороди за управління кредитними коштами за останній місяць користування позичальником кредитом здійснюється не пізніше дати остаточного повернення кредиту за цим договором.

Відповідно до ч. 8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

В свою чергу відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів.

Згідно постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Суд, вважає, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте, в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що позивач виявив бажання користуватися пакетом послуг «Альфа-Сервіс» і відповідно до норм ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» була ознайомлена з такою послугою, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання умови п.2.8.1 кредитного договору №500514270 від 05.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-банк», якими визначене зобов'язання з повернення інших платежів у розмірі комісійної винагороди за дії Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими, підлягають задоволенню частково.

Щодо позовних вимог в частині визнання кредитного договору недійсним, суд приходить до висновку про відмову в задоволені, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Так, відповідно до ч.1 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Позивач вказує, як підстави визнання кредитного договору недійсним по-перше, ненадання йому повної та достовірної інформація про сукупну вартість кредиту, що розцінюється нею як укладення договору кредиту під впливом обману зі сторони відповідача, а по-друге ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст.230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

За таких обставин, позивачем належними та допустимими доказами не було доведено факт вчинення правочину, яким є укладення кредитного договору, під впливом обману зі сторони відповідача, крім того, скасування пунктів договору не є підставою для скасування договору в цілому.

Навпаки, очевидною є реальність намірів сторін, при укладенні кредитного договору на настання відповідних правових наслідків, адже з боку банку кредитні кошти були надані позивачеві в повному обсязі, а позивач в свою чергу, здійснювала погашення суми заборгованості за кредитом та за відсотками, що свідчить про усвідомлення позивачем наслідків укладення договору кредиту та необхідності його повернення у встановлені графіком строки.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому певний період виконувала його умови. Відповідач надав позивачеві відповідний укладений договір, про що свідчить підпис позивача на примірнику кредитного договору. В якості додатку до кредитного договору сторони уклали Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, які підписані позивачем, та в яких міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст.2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вищевикладеного, суд дійшов переконання щодо часткового задоволення заявлених позовних вимог в частині визнання умови п.2.8.1 кредитного договору №500514270 від 05.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-банк», якими визначене зобов'язання з повернення інших платежів у розмірі комісійної винагороди за дії Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк».

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 258, 262, 264, 268, 352-353 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 216, 627-629, 638 ЦК України, Законом України "Про захист прав споживачів", суд

вирішив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФГ-ОЛІМП» в особі ОСОБА_1, поданим від імені та в інтересах ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Альфа-банк» про визнання кредитного договору недійсним задовольнити частково.

Визнання умови п.2.8.1 кредитного договору №500514270 від 05.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-банк», якими визначене зобов'язання з повернення інших платежів у розмірі комісійної винагороди за дії Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк».

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою Херсонського міського суду Херсонської області: https://court.gov.ua/sud2125/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І.Майдан