Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 560/361/16-ц

провадження № 61-5806св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 червня 2016 року у складі головуючого Швеця В. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року у складі суддів: Громіка Р. Д., Панасенкова В. О., Драгомерецького М. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про визнання договору недійсним та стягнення суми.

Позовні вимоги мотивовано тим, що для отримання заробітної плати їй відкрито рахунок № НОМЕР_1 у ПАТ КБ «Приватбанк». Наприкінці грудня 2015 року вона мала намір зняти належні їй грошові кошти у терміналі банку, проте у транзакції відмовлено за відсутністю коштів на рахунку.

У січні 2016 року вона звернулася до відповідача з метою отримання інформації щодо відсутності коштів на її рахунку. Згідно виписки з картки/рахунку від 06 січня 2016 року відповідачем 27 грудня 2015 року проведено списання коштів з її рахунку у розмірі 8 210 грн 70 коп. у рахунок автоматичного погашення простроченої заборгованості за карткою № НОМЕР_2, 21 грудня 2015 року - 3 073 грн 45 коп., 15 лютого 2016 року - 560 грн 68 коп., 02 березня 2016 року - 2 189 грн 40 коп., 22 березня 2016 року - 560 грн 68 коп., 29 березня 2016 року - 2 939 грн 26 коп., 07 квітня 2016 року - 45 грн 01 коп., 20 квітня 2016 року - 560 грн 68 коп., 18 травня 2016 року - 560 грн 68 коп., у загальному розмірі списано 18 708 грн 65 коп.

Працівниками банку їй повідомлено, що списання грошових коштів здійснюється у зв'язку з укладенням 06 серпня 2003 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» договору про надання споживчого кредиту, за яким позичальнику надано грошові кошти в сумі 4 503 грн. Разом з тим, вказаний договір вона не підписувала, підпис від імені позичальника в цьому договорі їй не належить. Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2005 року у справі № 1-643-2005 ОСОБА_5 визнано винною та притягнуто до кримінальної відповідальності за частиною другою статті 366 та частиною другою статті 222 КК України. Зазначеним вироком, який набрав законної сили, встановлено, що ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_5 шляхом надання підроблених документів та оформлення банківського кредиту отримали в Ізмаїльському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» кошти в сумі 27 048 грн, в тому числі 06 серпня 2003 року на ім'я ОСОБА_4. грошові кошти в сумі 4 503 грн.

Також зазначала, що із позовом про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 06 серпня 2003 року до суду не зверталася, оскільки їй було відомо про існування вироку суду про визнання ОСОБА_5 винною та намагання відповідача звернутися до суду про стягнення коштів саме з винних осіб, з будь-якими претензіями працівники відповідача до неї не зверталися, тому строк позовної давності на звернення до суду нею не пропущений.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 06 серпня 2003 року та стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 18 708 грн 65 коп. як безпідставно набуті.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Поновлено ОСОБА_4 строк на звернення до суду із позовом про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 06 серпня 2003 року. Визнано недійсним з моменту його укладення договір про надання споживчого кредиту від 06 серпня 2003 року, укладений між ОСОБА_4. та ПАТ КБ «Приватбанк». Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 безпідставно набуті кошти в сумі 18 708 грн 65 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вироком суду встановлено факт підроблення оспорюваного договору кредиту, тобто підпис від імені позичальника в цьому договорі не належить ОСОБА_4, а тому кредитний договір є недійсним на підставі частини третьої статті 203, статті 215 ЦК України. За таких обставин списання коштів із карткового рахунку позивача у рахунок погашення кредиту за недійсним договором є протиправним, а тому грошові кошти у розмірі 18 708 грн 65 коп. підлягають стягненню із відповідача на користь ОСОБА_4 як безпідставно набуті. Позивачу було відомо про існування вироку суду щодо ОСОБА_5, яким її визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення. Також позивачу було відомо про намагання відповідача звернутися до суду з позовом про стягнення грошових коштів саме з винних осіб - ОСОБА_6 і ОСОБА_5 Крім того, відповідач з будь-якими претензіями до позивача з моменту ухвалення вироку не звертався, у зв'язку з чим строк позовної давності ОСОБА_4 пропущено з поважних причин.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 серпня 2016 року заяву ПАТ КБ «Приватбанк» про перегляд заочного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 червня 2016 року залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач стала стороною правочину без вчинення будь-яких дій, за відсутності вільного волевиявлення всупереч вимогам частини третьої статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання договору про надання споживчого кредиту від 06 серпня 2003 року недійсним та застосування наслідків, передбачених статтею 1212 ЦК України, щодо стягнення з відповідача безпідставно списаних сум з рахунку позивача. Строк позовної давності ОСОБА_4 пропущено з поважних причин, що обґрунтовано встановлено судом першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судового рішення обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання по суті позовних вимог, дійшли передчасного висновку про поновлення позивачу строку позовної давності. Право на позов у ОСОБА_4 виникло з моменту розгляду кримінальної справи у 2005 році. Судами не враховано та не дано належної правової оцінки правовідносинам, що виникли між сторонами, належним чином не встановлено, чи можуть до виниклих правовідносин застосовуватися положення статті 1212 ЦК України. Незастосування судами першої та апеляційної інстанцій положень статей 204, 215 ЦК України та неповне з'ясування обставин справи призвели до ухвалення незаконних рішень, оскільки в матеріалах справи відсутні докази недійсності договору про надання споживчого кредиту від 06 серпня 2003 року.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем для отримання заробітної плати відкрито рахунок № НОМЕР_1 у ПАТ КБ «Приватбанк». Наприкінці грудня 2015 року вона мала намір зняти належні їй грошові кошти у терміналі банку, проте у транзакції відмовлено за відсутністю коштів на рахунку. Банком 27 грудня 2015 року проведено списання коштів з її рахунку у розмірі 8 210 грн 70 коп. у рахунок автоматичного погашення простроченої заборгованості за карткою № НОМЕР_2, 21 грудня 2015 року - 3 073 грн 45 коп., 15 лютого 2016 року - 560 грн 68 коп., 02 березня 2016 року - 2 189 грн 40 коп., 22 березня 2016 року - 560 грн 68 коп., 29 березня 2016 року - 2 939 грн 26 коп., 07 квітня 2016 року - 45 грн 01 коп., 20 квітня 2016 року - 560 грн 68 коп., 18 травня 2016 року - 560 грн 68 коп., у загальному розмірі списано 18 708 грн 65 коп.

Списання грошових коштів здійснено на підставі договору про надання споживчого кредиту від 06 серпня 2003 року між ОСОБА_4. та ПАТ КБ «Приватбанк», за яким позичальнику надано грошові кошти в сумі 4 503 грн.

Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2005 року у справі № 1-643-2005 ОСОБА_5 визнано винною та притягнуто до кримінальної відповідальності за частиною другою статті 366 та частиною другою статті 222 КК України. Зазначеним вироком, який набрав законної сили, встановлено, що ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_5 шляхом надання підроблених документів та оформлення банківського кредиту отримали в Ізмаїльському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» кошти в сумі 27 048 грн, в тому числі 06 серпня 2003 року на ім'я ОСОБА_4. грошові кошти в сумі 4 503 грн.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно вимог частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини четвертої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2005 року встановлено факт підроблення оспорюваного договору кредиту; підпис від імені позичальника в цьому договорі вчинено ОСОБА_5, тобто він не належить ОСОБА_4, а тому колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що кредитний договір є недійсним на підставі частини третьої статті 203, статті 215 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно із статтею 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків, обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Виходячи з наведеного, судами правильно встановлено, що відповідач без достатньої правової підстави набув майно ОСОБА_4 шляхом списання коштів із карткового рахунку у рахунок погашення кредиту за недійсним договором, що в силу положень статті 1212 ЦК України покладає на ПАТ КБ «Приватбанк» обов'язок повернути безпідставно списані грошові кошти ОСОБА_4

Щодо заявленої відповідачем позовної давності необхідно зазначити таке.

Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_4 обізнана щодо існування вироку Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2005 року з моменту винесення, вказаним вироком встановлено факт підроблення оспорюваного договору кредиту ОСОБА_5, тому в силу встановлених вироком обставин ОСОБА_4 правомірно вважала договір кредиту таким, що не породжує для сторін цього договору правових наслідків. Права ОСОБА_4 вчиненням вказаного договору до грудня 2015 року (до початку списання коштів із карткового рахунку на погашення кредиту) не порушувалися відповідачем. Таким чином, перебіг позовної давності у справі почався із 21 грудня 2015 року та не сплив станом на січень 2016 року - дату звернення до суду із позовом.

Таким чином, доводи касаційної скарги є необґрунтованими, на законність судових рішень у справі не впливають.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв