КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 488/4582/16-ц
Провадження № 2/488/220/18 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

20.03.2018 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі Тузові Р.О.,

за участю представників позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Миколаївської міськради про визнання права власності на самочинне будівництво,-

Встановив:

У грудні 2016 року позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до Миколаївської міської ради, в якому просили визнати за ними право власності по 1/2 частині за кожним на самочинно збудоване нерухоме майно: вбиральню літ. Е розміром 1,48х1,57, приміщення невизначеного призначення розміром 9,0х5,0 (прибудова до кухні 1-2) та нежитлову прибудову літ. А-1.

В обгрунтування свого позову позивачі вказали, що кожний з них є власником 1/2 частини житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Миколаїв, вул. Бєляєва, 27. В 2014 році на земельній ділянці самочинно забудовано вбиральню літ. Е розміром 1,48х1,57, приміщення невизначеного призначення розміром 9,0х5,0 (прибудова до кухні 1-2) та нежитлову прибудову літ. А-1. Проте, самочинно забудоване нерухоме майно не було прийнято в експлуатацію через те, що був відсутній документ, який посвідчує право власності або користування земельною ділянкою за вказаною адресою. Рішенням Миколаївської міської ради № 9/66 від 12.10.2016 року позивачам надано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0696 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: м. Миколаїв, вул. Бєляєва, 27. При зверненні до Управління ДАБІ із заявою про прийняття в експлуатацію самочинно забудованого нерухомого майна позивачам в усній формі повідомлено по необхідність звернення до суду із позовом про визнання права власності на вказане нерухоме майно.

В судовому засіданні представники позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали з вищевикладених підстав, та просили позов задовольнити.

Відповідач - Миколаївська міська рада в судове засідання свого представника не направила, подала суду письмові заперечення проти позову, просила про розгляд справи без участі її представника.

Третя особа - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області надала суду письмові пояснення, в яких просила розглядати справу без участі її представника.

Суд, заслухавши пояснення представників позивачів, дослідивши надані суду письмові докази по справі, знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Миколаїв, вул. Бєляєва, 27 і кожному з них на праві спільної часткової приватної власності належить по 1/2 частині зазначеного нерухомого майна. Вказане підтверджено наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про право на спадщину за законом.

Із копії технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок по вул. Бєляєва, 27 вбачається, що в 2014 році на земельній ділянці було самочинно забудовано: вбиральню літ. Е розміром 1,48х1,57; приміщення невизначеного призначення розміром 9,0х5,0 (прибудова до кухні 1-2) та нежитлову прибудову літ. А-1.

За змістом ст.ст. 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

В силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.п. 9, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" судам при розгляді справ зазначеної категорії слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Наведена у ст. 376 ЦК України правова норма дає підстави для висновку, що під час розгляду справи за позовом власника земельної ділянки про визнання за ним права власності на самочинно збудоване на ній нерухоме майно, встановленню підлягають такі обставини, зокрема: 1) чи є позивач власником (чи іншим володільцем) земельної ділянки; 2) чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; 3) чи є законною відмова у такому прийнятті; 4) чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0696 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: м. Миколаїв, вул. Бєляєва, 27 перебуває у спільній сумісній власності позивачів, що підтверджено копією рішення Миколаївської міської ради № 9/66 від 12.10.2016 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Проте, матеріали даної справи містять лише роз'яснення Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області з діючого законодавства, які за своєю правовою природою не можуть вважатися рішенням компетентного державного органу.

Крім того, всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачами не надано доказів проведення технічного обстеження об'єктів самочинного будівництва з висновками про те, чи було дотримано при їх будівництві будівельні норми та правила, чи можлива їх безпечна та надійна експлуатація, відсутні висновки щодо відповідності місця розташування об'єктів вимогам державних будівельних норм, що не дає суду можливості оцінити чи є порушення будівельних норм та правил, та чи є вони істотними.

Тому суд, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи положення норм ст. 376 ЦК України, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Миколаївської міськради про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

повний текст рішення суду був виготовлений 23.03.18 р.

Суддя Л.І. Селіщева