Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 702/1617/15-ц

провадження № 61-8631св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2016 року у складі судді Мазай Н. В. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 08 липня 2016 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Пальонного В. С., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що 17 жовтня 2009 року був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_3 Під час перебування у зареєстрованому шлюбі народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

Позивач зазначає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками по відношенню до сина, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, ухиляється від виховання та навчання сина, не проявляє щодо нього достатньої батьківської турботи та діє всупереч інтересам малолітньої дитини.

У зв'язку з цим ОСОБА_1 звернулась до Монастирищенського районного суду Черкаської області із даним позовом та просила постановити судове рішення, яким позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 08 липня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено. Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2016 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачкою не надано достатніх, належних і допустимих доказів свідомого невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками, у зв'язку з чим підстава для позбавлення батьківських прав, передбачена пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, відсутня.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати вищезазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилалася на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач свідомо із власної волі ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та наданих йому прав, не здійснює за сином належний догляд та контроль, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, не цікавиться його здоров'ям, не проявляє до сина батьківську увагу, турботу, тому є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його сина.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 17 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, у якому народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

30 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано згідно з рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30 березня 2011 року.

Після розірвання шлюбу спільна дитина сторін проживає разом із позивачкою.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки останній не виконує свого батьківського обов'язку щодо вихання дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно з характеристикою виданою Виконавчим комітетом Бачкуринської сільської ради Монастирищенського району, ОСОБА_3 характеризується лише з позитивної сторони.

Встановлено, що за зверненням відповідача ОСОБА_3 Монастирищенською райдержадміністрацією Черкаської області було видане розпорядження за від 23 жовтня 2012 року № 195, згідно з яким батьку дитини - ОСОБА_3 визначено час для спілкування із дитиною - з 10 год. до 13 год. кожної другої та четвертої суботи щомісяця, про наявність якого було беззаперечно відомо позивачці.

При цьому судом було встановлено, що позивачка ОСОБА_1, змінивши своє і дитини місце проживання з с. Бачкурине Монастирищенського району Черкаської області на місто Київ, знаючи про існування розпорядження Монастирищенської райдержадміністрації Черкаської області від 23 жовтня 2012 року за № 195 про встановлення часу для побачень батька із сином, не повідомила про це відповідача ОСОБА_3, чим порушила його права на побачення із дитиною, спілкування та участь відповідача у житті сина.

Суди дійшли правильного висновку про те, що відсутність у відповідача відомостей про зміну позивачем свого та малолітньої дитини місця проживання є свідченням наявності певних перешкод у спілкуванні відповідача ОСОБА_3 із сином та виконання ним своїх батьківських обов'язків щодо дитини.

Крім того, позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина не буде відповідати меті цього заходу: захисту інтересів дитини та стимулюванню батька щодо належного виконання ним своїх батьківських обов'язків щодо дитини.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано достатніх, належних і допустимих доказів свідомого невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин.

Доводи касаційної скарги необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 08 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило