Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 365/795/15-ц

провадження № 61-5210 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариства комерційного банку «ПриватБанк»;

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5;

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Згурівського районного суду Київської області у складі судді Хижного Р. В. від 15 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Білоконь О. В., Іванової І. В., Савченка С. І., від 16 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 20 тис. доларів США на придбання будинку та 3 643 доларів 07 центів США на сплату страхових платежів, з кінцевим терміном повернення до 27 грудня 2021 року. 4 вересня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до вищевказаного кредитного договору, якою сторони змінили строки та порядок погашення заборгованості за кредитом. Цього ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно умов якого він зобов'язався відповідати солідарно з позичальником за невиконання ним кредитних зобов'язань.

Оскільки взяті на себе зобов'язання за вказаним кредитним договором та додатковою угодою відповідачі належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували, внаслідок чого станом на 13 серпня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 41 533 доларів 66 центів США. Разом з цим від цієї суми заборгованості підлягає відрахуванню сума кредитної заборгованості ОСОБА_4, яка була стягнута на користь банку рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року, що набрало законної сили, у розмірі 20 345 доларів 70 центів США.

Отже, сума заборгованості відповідачів, яка підлягає достягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», складає 21 187 доларів 96 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 13 серпня 2015 року становить 452 988, 58 грн.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 15 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не довело існування заборгованості ОСОБА_4 за тілом кредиту у розмірі 7 920 доларів 45 центів США, оскільки не було надано доказів отримання ним готівкою через касу банку кредитних коштів за додатковою угодою від 4 вересня 2012 року.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Згурівського районного суду Київської області від 15 березня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що банком не надано доказів отримання відповідачем кредитних коштів за додатковою угодою у розмірі 7 920 доларів 45 центів США, а рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року, що набрало законної сили, з відповідача вже було стягнуто всю суму тіла кредиту. Отже, банк не довів існування заборгованості за тілом кредиту, а тому вимоги про стягнення процентів за кредитом, комісії та пені, які є похідними, також не підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли неправильного висновку про те, що укладанням додаткової угоди припиняються первісні кредитні зобов'язання, оскільки додаткова угода є невід'ємною частиною кредитного договору, якою зменшено заборгованість, встановлено новий графік зобов'язань, що за своїм змістом є розстроченням сплати кредитної заборгованості і не є тотожним припиненню зобов'язання.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до частини другої статті389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що27 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 20 тис. доларів США на придбання будинку та 3 643 доларів 07 центів США на сплату страхових платежів, з кінцевим терміном повернення до 27 грудня 2021 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_4 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 20 345 доларів 70 центів США, з яких: 18 902 доларів 35 центів США - заборгованість за тілом кредиту; 1 120 доларів 53 центів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 197 доларів 31 центів США - комісія; 125 доларів 51 центів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання.

4 вересня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до вищевказаного кредитного договору, згідно умов якої сторони дійшли згоди щодо внесення змін до кредитного договору, а саме:

- суму заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту по дату підписання додаткової угоди, зменшено на суму 10 787 доларів 14 центів США, проте за прострочення позивальником своїх зобов'язань він буде зобов'язаний сплатити штраф у такому ж розмірі (10 787 доларів 14 центів США);

- пункт 1 діючого кредитного договору викладено у новій редакції, за якою банк зобов'язується надати готівкою через касу грошові кошти на строк до 27 вересня 2024 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 20 тис. доларів США на придбання будинку та 17 777 доларів 76 центів США на сплату страхових платежів, зі сплатою процентів у розмірі 12, 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту;

- графік погашення кредиту, що є невід'ємною частиною додаткової угоди, викладено у новій редакції.

Крім того, за змістом додаткової угоди сторони погодили, що підписанням цієї додаткової угоди не є рішенням банку про анулювання заборгованості позичальника.

Також судом встановлено, що 4 вересня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого він зобов'язався відповідати солідарно з позичальником за невиконання зобов'язань за кредитним договором від 27 грудня 2006 року та додатковою угодою до нього від 4 вересня 2012 року.

Встановивши такі фактичні обставини, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмірі процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідачем не надано доказів погашення кредитної заборгованості у повному обсязі, чи фактичного виконання рішення суду, що набрало законної сили, про стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору та додаткової угоди слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником чи виконано із простроченням не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та положень ЦК України.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року № 6-1206 цс 15.

Згідно статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд не звернув уваги на те, що саме у зв'язку з виникненням кредитної заборгованості за договором від 27 грудня 2006 року сторони й уклали додаткову угоду, за умовами якої визначили новий графік погашення заборгованості, суму заборгованості, яка виникла у період з дати надання позичальнику кредиту по дату підписання додаткової угоди, яку зменшили на 10 787 доларів 14 центів США. Тобто укладанням додаткової угоди сторони фактичного погодили розстрочення сплати кредитної заборгованості відповідача за первино укладеним кредитним договором на строк і в порядку, який між ними погоджено, що не є тотожним припиненню зобов'язань й не замінює основне зобов'язання.

Крім того, апеляційний суд у порушення вимог статей 2012-214, 315 ЦПК України 2004 року не звернув уваги на те, що на виконання додаткової угоди ОСОБА_4 сплачував нові щомісячні платежі. Тобто позичальник погодився на такі умови, що відповідає принципу свободи договору (статті 3, 627 ЦК України). Крім того, у силу статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а ОСОБА_4 додаткову угоду в судовому порядку не оскаржив.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може давати оцінку чи переоцінку наданим учасниками справи доказам, а тому не може ухвалити власне рішення.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк