Провадження № 2/761/2505/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Краснянській С.В., Припутневич В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

17 серпня 2017 року до суду надійшла вказана позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю - ОСОБА_1 за адресою її проживання АДРЕСА_1.

Вимоги обгрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі з 22.09.2006 року та в них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_3.

З березня 2017 року шлюбні відносини між сторонами припинені. Позивач зазначає, що місце проживання дитини має бути визначено за місцем її проживання: АДРЕСА_1 та як між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини, відповідач вчиняє дії щоб налаштувати сина проти неї, влаштовує з цього приводу сварки.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що у дитини з матір'ю відсутній «контакт», а тому визначення місця проживання сина з матір'ю буде суперечити інтересам дитини. Також відповідач та його представник пояснили, що вважають за доцільне щоб сторони дотримувались підписаного договору.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, свідків, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.09.2006 року.

Від шлюбу у сторін 26 травня 2010 року народився син ОСОБА_3.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 16.01.2018 року шлюб між сторонами розірвано.

В судовому засіданні встановлено, що дитина разом з батьками проживала з народження за місцем проживання батька (на даний час) - АДРЕСА_2.

Після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з батьком.

Позивач орендувала квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору оренди від 06.08.2017 року. Термін оренди з врахуванням додаткової угоди до Договору становить до 06.08.2019 року.

На даний час дитина навчається у школі І-ІІІ ступенів №78 м.Києва.

Вихованням дитини займаються обоє батьки.

15 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був підписаний договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та обов'язків за умовами якого батьки домовились щодо порядку здійснення батьківських прав - дитина мала б проживати один тиждень з батьком, а інший з матір'ю.

В судовому засіданні позивач пояснила, що договір не виконується тому, що відповідач налаштовує сина проти неї і він не бажає ночувати в її квартирі.

Відповідач суду пояснив, що син не бажає бути з матір'ю, так як в них немає «контакту», а тому син ввечері проситься до батька.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4).

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6).

Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація (орган опіки та піклування) власним висновком №100-20282 від 20.11.2017 року підтримала позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини за її адресою.

Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов, за місцем проживання матері та батька умови проживання для дитини створено належним чином.

Голосіївський районний в місті Києві центр соціальних служб для сімї, дітей та молоді у власному висновку за результатами проведення роботи психолога з малолітнім ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначив, що:

- дитина залучена до «конфлікту лояльності». Дитина дуже активно залучена до переживань батька, де відбувається емоційне зараження. Саме це може спричинити гальмування розвитку дитини, оскільки ігноруються особисті потреби дитини;

- контакт із матір'ю дуже обережний. До матері прослідковується образа, частина якої є транслювання образ батька, а частина є образою на те, що мати в спілкуванні із дитиною займає «жорстку» позицію, поряд із матір'ю дитина почуває себе «тупым», бо так каже мама. На почуття дитини до матері має вплив думка батька, який фактично формує негативний образ матері. Однак і дії самої матері не надають можливості спиратися на неї. У дитини наявний емоційний зв'язок з батьком, який дуже активно залучається до гри з сином, підтримує його інтереси.

Тому родині за результатами проведеної роботи рекомендовано:

-Не залучати дитину до «конфлікту лояльності». Не намагатися зробити з дитини посередника у вирішенні питань.

-Формувати в свідомості дитини позитивний образ іншого з батьків (батько формує позитивний образ матері, мати в свою чергу формує позитивний образ батька);

-Колишньому подружжю, залучатися до медіації за для продуктивного діалогу та зменшення напруженості у спілкуванні.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб'єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов'язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З матеріалів справи убачається про існування між колишнім подружжям стійкого особистого конфлікту, проте не вбачається конфлікту щодо існуючих прав та обов'язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він не заперечує проти проживання дитини з матір'ю, проте зазначив, що так як мати з сином не мають «контакту», син не бажає проживати постійно з нею, тому на даний час не можливо визначити місце проживання дитини разом з матір'ю.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

З матеріалів справи вбачається, що Голосіївська районна в м.Києві державна адміністрація при підготовці висновку не з'ясовувала думку дитини щодо тієї обставини з ким дитина бажає проживати, навіть при спілкуванні з психологами (у висновку не відображено думки дитини). Суд позбавлений можливості запитати дитину в судовому засіданні, оскільки йому ще не виповнилось 10 років.

Враховуючи вік малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на день ухвалення судового рішення не може дати об'єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи у зв'язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. В судовому засіданні на даний час не встановлено, що проживання дитини з матір'ю позитивно сприятиме розвитку дитини як психологічному так і фізичному, враховуючи що між сторонами існує конфлікт на грунті особистих відносин та батько не перешкоджає матері спілкуватись з сином, дитина не має «контакту» з матір'ю та різка зміна постійного місця проживання дитини може негативно вплинути на його психологічний стан.

А тому з урахуванням встановлено в судовому засіданні суд не може взяти до уваги висновок органу опіки та піклування, так як він на даний час суперечить інтересам дитини.

Також варто зауважити, що батьки не позбавлені можливості і в подальшому виконувати підписаний між ними договір щодо здійснення батьківських прав та обов'язків.

Позивач в позовній заяві посилалась на ту обставину, що відповідач наносить їй тілесні ушкодження, а тому вона зверталась до правоохоронних органів з даного приводу. Проте суд не може взяти до уваги зазначені обставини так як вони не впливають на вирішення вимог про визначення місця проживання дитини. Крім того, кримінальні провадження закриті за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

В судовому засіданні як свідок була опитана класний керівник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка пояснила, що батьки обоє приймають участь у вихованні сина. Крім того зазначила, що ОСОБА_3 є такою дитиною з яким треба домовлятись і неможливо відразу забрати від батька і передати матері.

Суд не може взяти до уваги пояснення ОСОБА_5, яка працює психологом у школі, оскільки вона не надала суду свідчень, які б могли вплинути на вирішення справи.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір'ю суперечитиме інтересам дитини та може негативно вплинути на його психологічний стан, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 17 квітня 2018 року

Суддя: Н.Г.Притула