Справа № 355/1339/16-ц Головуючий у І інстанції Єременко В. М.
Провадження № 22-ц/780/1307/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 18.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Баришівська районна державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Київській області, про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що перебуваючи в січні 2004 року на відпочинку у Львівській області він познайомився з ОСОБА_2, а із січня 2005 року вони почали постійно проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка у його квартирі № 115 в будинку по вул. Привокзальна, 14-а в м. Києві, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, зустрічалися з друзями, разом проводили дозвілля та відпочинок, проте відповідач залишалася зареєстрованою за іншою адресою в м. Нікополі Дніпропетровської області. У травні 2006 року ОСОБА_2 втратила праву руку, але він весь час доглядав за нею, надав як моральну так і матеріальну підтримку. В цьому ж році за ініціативи відповідача вони повінчались. За станом здоровя відповідач не мала змоги працювати, забезпеченням сімї займався виключно він, оскільки на той час мав високий дохід. Позивач вказав, що аби хоч якось розрадити та підтримати відповідача, він за свої власні кошти, отримані від банківських депозитів, підприємницької діяльності, тимчасової роботи за кордоном та від позики ОСОБА_4, згідно договорів купівлі-продажу від 16 грудня 2006 року, придбав на імя відповідача 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,595 га, з яких: 0,250 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,345 га для ведення особистого селянського господарства, по вул. Московська, 4 в с. Морозівка Баришівського району Київської області та 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за цією ж адресою. Утримання та обслуговування цього майна також здійснювалося за його кошти. 18 червня 2007 року вони зареєстрували шлюб.

Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд встановити факт його проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 16 лютого 2006 року по 18 червня 2007 року та визнати майно, а саме: 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину житлового будинку, його особистою приватною власністю, де джерелом походження придбання якого були повністю його особисті кошти.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 21 грудня 2017 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 починаючи з 16 лютого 2006 року по 18 червня 2007 року. Визнано майно, а саме: 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,595 га, з яких: 0,250 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,345 га для ведення особистого селянського господарства, по вул. Московська, 4 в с. Морозівка Баришівського району Київської області та 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Московська, 4 в с. Морозівка Баришівського району Київської області особистою приватною власністю ОСОБА_3, де джерелом походження придбаного майна були його особисті кошти. У стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрати в розмірі 4551,21 грн. відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог вказала, що судом помилково було визнано встановленим факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки позивачем не доведено наявність між ними усталених відносин, притаманних подружжю до реєстрації шлюбу (постійне спільне проживання, ведення спільного побуту та бюджету, вирішення сімейних питань). Докази сплати за придбане нерухоме майно особистих коштів позивача не є достатніми та переконливими, натомість судом не надана належна оцінка доводам відповідача та показанням свідків щодо наявності у неї коштів на купівлю спірного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вважає, що суд першої інстанції дослідив усі докази та обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінив покази свідків та ухвалив рішення, яким обґрунтовано частково задовольнив позов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 18 червня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року було розірвано.

16 грудня 2006 року згідно із нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу було придбано 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,595 га, з яких: 0,250 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,345 га для ведення особистого селянського господарства, по вул. Московська, 4 в с. Морозівка Баришівського району Київської області та 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 96,80 кв. м. за цією ж адресою.

Зазначене майно в цілому придбане на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в рівних частинах на загальну суму 176 346,00 грн.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 лютого 2007 року № 13651303, 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами вул. Московська, 4 в с. Морозівка Баришівського району Київської області належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 існували судові спори щодо поділу в натурі житлового будинку та земельної ділянки.

Також встановлено, що відповідач до 15 лютого 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту проживання однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 16 лютого 2006 року по 18 червня 2007 року, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, а також визнав доведеним факт особистої участі позивача у придбанні спірного майна.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

За положеннями частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 познайомилися у кінці 2004 року на відпочинку у Львівській області, внаслідок чого у них склалися тісні стосунки притаманні подружжю. Із січня 2005 року відповідач переїхала до позивача у його квартиру № 115 в будинку по вул. Привокзальна, 14-а в м. Києві, вони постійно проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, зустрічалися з друзями, разом проводили дозвілля та відпочинок, незважаючи на те, що відповідач перебувала в офіційному шлюбі з іншим чоловіком, залишаючись зареєстрованою за адресою в ІНФОРМАЦІЯ_1. У травні 2006 року відповідач втратила праву руку, внаслідок чого з 1 жовтня 2009 року їй була встановлена друга група інвалідності довічно. Позивач весь реабілітаційний період та період лікування доглядав за нею, надав як моральну так і матеріальну підтримку. Крім цього, в цьому ж році сторони повінчались.

Таким чином суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини по справі та належним чином оцінив наявні у справі докази та покази свідків, які були допитані в ході судового розгляду, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, у звязку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що з 16 лютого 2006 року, тобто з часу офіційного розірвання першого шлюбу, по 18 червня 2007 року реєстрації їхнього шлюбу, сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, між ними існували фактичні шлюбні відносини, вони вели спільний побут, мали спільні права та обовязки.

Посилання відповідача на те, що відносини, які склалися між ними з початку 2005 року, а також після отриманої травми не можна вважати шлюбними або сімейними не ґрунтуються на доказах, поясненнях самої відповідачки та повністю спростовуються допитаними в суді першої інстанції свідками.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного ОСОБА_7 України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму стаття 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).

Уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_3 наполягав на тому, що спірна 1/2 частина житлового будинку та земельної ділянки є його особистою власністю з огляду на те, що вони придбана за його особисті кошти, які були отримані від банківських депозитів.

Проте будь-яких належних та допустимих доказів щодо використання депозитних коштів саме на придбання будинку та земельної ділянки позивачем не надано, як і не доведено того, що вищевказані договори були укладені не в інтересах сімї, адже як вказав позивач з метою підтримки відповідача після отриманої травми вони вирішили придбати нерухоме майно на її імя.

Визнаючи спірне майно особистою приватною власністю ОСОБА_3, де джерелом походження придбаного майна були його особисті кошти, суд посилався на копії виписок з ПАТ КБ «Правекс Банк» та довідку банку 211-1388 від 22 вересня 2016 року про те, що у позивача були відкриті депозитні рахунки, а саме: 30 грудня 2004 року - рахунок в іноземній валюті згідно угоди № 1831 на суму 16 000,00 дол. США, повернуто 30 березня 2005 року; 30 березня 2005 року прийнято на депозитний рахунок в іноземній валюті згідно угоди № 2165 на суму 16 500,00 дол. США, повернуто 30 грудня 2005 року; 30 грудня 2005 року прийнято на депозитний рахунок в іноземній валюті згідно угоди № 2968 на суму 17 500,00 дол. США, 4 січня 2007 року зараховано кошти депозитного внеску по закінченню його терміну на картковий рахунок клієнта (а.с.22-24 т.2).

З наведеного слідує, що депозитний рахунок згідно угоди № 1831 був закритий 30 березня 2005 року - більш ніж за півтора року до придбання нерухомого майна (16 грудня 2006 року), депозитний рахунок згідно угоди № 2165 був закритий 30 грудня 2005 року - за один рік, а депозитний рахунок згідно угоди № 2968 на час придбання майна діяв і доказів того, що кошти з нього знімалися чи не знімалися не надано, як і не надано доказів придбання нерухомого майна саме за ці кошти.

Крім того, колегія суддів вважає, що заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання його умов може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. В даному випадку Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За своєю юридичною природою норми сімейного законодавства припускають існування факту спільної сумісної власності дружини і чоловіка в рівних частках, доки не доказано інше кимось із подружжя, а відтак обовязок доказування щодо спростування факту спільної сумісної власності подружжя законом покладається на того з подружжя, хто це заперечує.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях

Таким чином, судом встановлено, що сторони проживали як одна сімя та між ними були усталені відносини притаманні подружжю, а тому майно, яке набуте за цей період на підставі договорів купівлі-продажу є обєктом спільної сумісної власності, незважаючи на те, що право власності зареєстровано за відповідачем, а їх частки є рівними.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак, відповідно до вимог статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню в частині визнання 1/2 частини спірного майна особистою приватною власністю позивача з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову шляхом визнання за останнім права власності на 1/4 частину цього майна.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 грудня 2017 року в частині визнання 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,595 га та 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Московська, 4 в с. Морозівка Баришівського району Київської області особистою приватною власністю ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину земельної ділянки загальною площею 0,595 га та на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Московська, 4 в с. Морозівка Баришівського району Київської області.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В іншій частині рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного ОСОБА_7.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_7