Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 691/932/15-ц

провадження № 61-13794 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

представник позивача - ОСОБА_4;

відповідач - ОСОБА_5;

представник відповідача - ОСОБА_6;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року у складі судді Черненка В. О. та постанову апеляційного суду Черкаської області від 6 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Ювшина В. І., Пономаренка В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 14 березня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір про іпотечний кредит, за яким він отримав кредит у розмірі 75 750 грн зі сплатою 15,00 % річних терміном до 14 березня 2016 року. За заявою ОСОБА_5 валюту кредиту було змінено та додатковою угодою від 14 серпння 2008 року визначено, що сума кредиту складає 15 744 долари 10 центів США зі сплатою 1,17 % на місць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Позичальник зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого станом на 25 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 4 416 доларів 18 центів США, яка за курсом Національного банку України становила 93 490 грн 56 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 3 935 доларів 81 цент США; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 201 долар 79 центів США; заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 32 долари 80 центів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 24 долари 24 центи США; штраф (фіксована частина) у розмірі 11 доларів 81 цент США; штраф (процентна складова) у розмірі 209 доларів 73 центи США.

З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути відповідача на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені судові витрати.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 пред'явив зустрічний позов до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсною та розірвання додаткової угоди.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він згоди на переведення валюти кредиту з гривні в долари США за договором про іпотечний кредит від 14 березня 2008 року не надавав. На якій підставі відбулась зміна валюти кредитування і хто приймав таке рішення, йому не відомо. Крім того, в заяві про зміну валюти кредиту невірно зазначена дата укладення основного договору, а дата укладення додаткової угоди взагалі не вказана. Банк не повідомляв його про зміну валюти кредитування, у тексті додаткової угоди про зміну валюти кредиту від 14 серпня 2008 року зазначений невідомий йому номер рахунку, на який банк мав перерахувати кредитні кошти, а визначену в додатковій угоді суму кредиту у розмірі 15 744 доларів США він від банку не отримував. Банк не надав доказів виконання взятих на себе зобов'язань (перерахування кредитних коштів) за умовами додаткової угоди.

З урахуванням викладеного ОСОБА_5 просив суд визнати недійсною та розірвати додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 14 серпня 2008 року, укладену із ПАТ КБ «ПриватБанк», та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь помилково перераховані кошти в сумі 90 198 грн.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 14 березня 2008 року у розмірі 4 416 доларів 18 центів США, яка за курсом Національного банку України на час ухвалення судового рішення становила 119 810 грн 96 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, з березня 2015 року перестав погашати кредитну заборгованість, сума якої розрахована банком відповідно до умов договору про іпотечний кредит. Банк звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник особисто підписав додаткову угоду, якою змінено валюту кредиту, що підтверджено висновками комплексної судово-технічної експертизи та судової почеркознавчої експертизи. Крім того, ОСОБА_5 протягом тривалого часу визнавав умови додаткової угоди про зміну валюти кредиту та виконував її.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 6 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року змінено із скасуванням його в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 Прийнято в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 14 березня 2008 року у розмірі 3 935 доларів 81 цент США, яка за курсом Національного банку України становила 106 739 грн 16 коп., суму заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 201 долар 79 центів США, яка за курсом Національного банку України становила 5 472 грн 54 коп. та пеню у розмірі 657 грн 38 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В іншій частині рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року залишено без змін

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що банк звернувся з позовом до суду в межах строку позовної давності. Разом з тим до складу суми заборгованості, розрахованої банком, входить комісія, а умовами договору про іпотечний кредит не визначено конкретні дії банку, за які позичальник має сплатити цю комісію. Також до суми кредитної заборгованості включено пеню та штраф, що є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне й те саме порушення.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, апеляційний суд виходив із того, що додаткова угода до договору про іпотечний кредит про зміну валюти кредиту підписана особисто позичальником, що ним не заперечується.

У лютому 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати і змінити рішення, відмовивши у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та задовольнивши зустрічний позов ОСОБА_5

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при вирішенні питання щодо пропуску строку позовної давності, про застосування якої заявляв відповідач, не врахували, що погашення кредиту за спірним кредитним договором передбачалось шляхом внесення щомісячних платежів, а тому позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного щомісячного платежу.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, установивши, що ОСОБА_5 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, з березня 2015 року перестав погашати кредитну заборгованість, суди дійшли правильного висновку про те, що банк звернувся до суду в установлений законом строк позовної давності, оскільки до моменту припинення сплати платежів за договором про іпотечний кредит ОСОБА_5 хоча й сплачував кредитні платежі несвоєчасно або не в повному розмірі, проте самостійно погашав заборгованість, відтак, відлік строку позовної давності починається саме з березня 2015 року, а банк звернувся до суду з позовом у серпні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли правильного висновку про те, що при укладенні додаткової угоди від 14 серпня 2008 року про зміну валюти кредиту сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, позичальник особисто підписав додаткову угоду, якою змінено валюту кредиту, що підтверджено висновками комплексної судово-технічної експертизи та судової почеркознавчої експертизи від 22 листопада 2016 року № 189/871/16-23. Підстав, передбачених статтею 215 ЦК України для визнання додаткової угоди від 14 серпня 2008 року недійною, судом не встановлено. Крім того, ОСОБА_5 протягом тривалого часу визнавав умови додаткової угоди про зміну валюти кредиту та виконував її.

Посилання касаційної скарги на те, що умовами додаткової угоди від 14 серпня 2008 року визначено зобов'язання по сплаті щомісячних платежів для погашення кредиту, а тому строк позовної давності слід рахувати окремо за кожним простороченим платежем, є необґрунтованими, оскільки судами встановлено, що позичальник сплачував кредитні платежі до березня 2015 року, а існуючу до цього моменту заборгованість хоч і невчасно, але погашав, визнаючи свій борг. Відтак, підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Крім того, касаційна скарга містить посилання на численні судові рішення Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо позовної давності, проте не наводиться їх аналіз із фактичними обставинами у цій справі. Так, у касаційній скарзі взагалі не зазначено, чому заявник вважає пропущеним строк позовної давності, з якого часу цей строк слід обчислювати і які платежі ще залишилися непогашеними (щомісячні платежі). Разом з тим, суди досліджували ці доводи відповідача і визнали їх безпідставними.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є необґрунтованими й на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду Черкаської області від 6 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк