АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 квітня 2018 року

м.Харків

справа № 645/33/17

провадження № 22-ц/790/1804/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про вселення, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2, треті особи - Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна про визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним за апеляційними скаргами представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 та ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2018 року, постановлене під головуванням судді Сілантьєвої Е.Є., в залі суду в м. Харкові,

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради. З урахуванням уточнених вимог, просив вселити його до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2

У травні 2017 року ОСОБА_5 подав до суду зустрічний позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2, треті особи - Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Приватний нотаріус ХМНО Малахова Галина Іванівна про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.08.2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, та відновити становище, яке існувало до укладення оспорюваного правочину.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 10 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 - відмовлено. Зобов'язано Управління Державної казначейської служби України у Немишлянському районі м.Харкова повернути ОСОБА_1 судовий збір за вимогу, яка була уточнена, у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, постановити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_9 у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; вказує, що 21.08.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір позики з додатковими договорами. Разом з тим, 21.08.2009 р. між ними було укладено також Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого накладено обтяження у виді заборони на відчуження квартири АДРЕСА_2 Договір іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не укладався. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_2 укладала самостійно, без згоди чоловіка, не були враховані його права на житло та права їх дітей, що є підставою для визнання недійсним правочину.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким його первісні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вирішити питання розподілу судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; вказує, що факт набуття ним права власності на спірну квартиру не означає автоматичне добровільне звільнення його відповідачами, він неодноразово приходив за адресою належної йому на праві власності квартири, однак відповідачі жодного разу не відчинили вхідних дверей; тоді як самостійне вселення його до квартири може бути кваліфіковане правоохоронними органами як самоуправство.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8, просив вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову - без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні як первісних, так і зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили про здійснення відповідачами за первісним позовом перешкод для вселення його до спірної квартири; крім того, підстав для визнання договору іпотеки недійсним немає, зазначений договір не порушує права неповнолітніх дітей.

Проте такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 21 серпня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір позики за умовами якого ОСОБА_2 прийняла валютні цінності у сумі 15 200 доларів США та зобов'язувалася повернути вказану суму в порядку та в строки, що передбачені п. 1 вказаного договору позики, але не пізніше 21.02.2012 року (а.с.111-112 т.1).

14.01.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений Додатковий договір до договору позики відповідно до якого пункт 1 Договору позики від 21.08.2009 року викладено в іншій редакції, а саме сторонами визначено, що Позикодавець, передав у власність Позичальника, а Позичальник - прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 17 825 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму в порядку та в строки, що передбачені п. 1 вказаного Додаткового договору від 14.01.2010 року, але не пізніше 21.02.2012 року (а.с.113 т.1).

03.08.2010 року між сторонами укладено також Додатковий договір № 2 до договору позик. За умовами вказаного договору, пункт 1 Договору позики від 21.08.2009 року викладено в іншій редакції, а саме сторонами визначено, що Позикодавець, передав у власність Позичальника, а Позичальник - прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 28 255 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму в порядку та в строки, що передбачені п. 1 вказаного Додаткового договору № 2 від 03.08.2010 року, але не пізніше 21.02.2012 року (а.с.114 т.1).

На забезпечення виконання договору позики від 21.08.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 21.08.2009 року було укладено та нотаріально посвідчено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого в забезпечення виконання зобов'язань з повернення позивачу боргу за договором позики, ОСОБА_2 передала ОСОБА_6 в іпотеку квартиру АДРЕСА_3. Предмет іпотеки належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування (а.с.4-5 т.1).

Пунктом 2 Договору іпотеки погоджено, що в разі невиконання боржником зобов'язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру АДРЕСА_3 переходить до іпотеко держателя.

Відповідно до п. 14 зазначеного Договору, іпотекодавець свідчив про те, що вказане в договорі майно до цього часу нікому іншому не продане, не подароване, не заставлене, не надане в іпотеку, у спорі, у податків заставі, під арештом та забороною не перебуває, щодо нього не ведуться судові спори, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесене. Іпотекодавець доводить до відома іпотекодержателя про відсутність прав третіх осіб на майно, що надається в іпотеку (право застави, оренди, іпотеки, право довічного користування, шлюбних контрактів, то що, окрім права наймача). Внаслідок посвідчення договору іпотеки не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, непрацездатних та інших осіб.

Зобов'язання за договором позики ОСОБА_2 належним чином не виконала. Сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 повернула частково кошти у сумі 1200 доларів США.

Матеріали справи свідчать про те, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 209 416,60 гривень боргу, 9 120,01 гривень 3 % річних, 59 955,49 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, 2 784,92 грн. витрат по сплаті судового збору. В частині позовних вимог про стягнення 1 060 000 гривень неустойки - відмовлено.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2014 року по цивільній справі №645/7317/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. В рахунок задоволення вимог ОСОБА_6 за договором позики від 21 серпня 2009 року на суму 275 277 грн. 02 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру № АДРЕСА_2 площею 42,5 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м, шляхом застосування визначеної ст.38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_6 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчі за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу. В іншій частині позову ОСОБА_6 відмовлено.

Згідно заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року по цивільній справі № 645/6191/14-ц року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування коштів - позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 за невиконання грошового зобов'язання проценти за користування позиченими коштами за період з 09 жовтня 2013 року по 30 липня 2014 року в сумі 17 697 грн. 33 коп., інфляційне збільшення боргу за період з жовтня 2013 року по червень 2014 року в сумі 34 315 грн. 79 коп., 3 % річних за період з 09 жовтня 2013 року по 30 липня 2014 року в сумі 6 820 грн. 00 коп., а всього - 58 833 грн. 12 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Вищевказані рішення набрали законної сили.

06 червня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Сторони домовились, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. За даним договором до ОСОБА_1 перейшли всі права та обов'язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав (а.с.6 т.1).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що станом на 29 жовтня 2016 року власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 (а.с.7-8 т.1).

Як на підставу позовних вимог про вселення, ОСОБА_1 посилався на те, що він є законним власником квартири АДРЕСА_2, тоді як в ній проживають ОСОБА_5, ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що порушує його права, як власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про вселення.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав недоведеності позовних вимог, не врахував, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 добровільно відмовляються надати ОСОБА_1 доступ до спірного житлового приміщення, а тому права останнього, як власника цього приміщення, вважаються порушеними та підлягають захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом вселення до квартири на підставі статті 391 ЦК України та статті 150 ЖК України.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відповідає вимогам закону.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як на підставу зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 посилався на те, що договір іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 21.08.2009 року не укладався, було укладено лише Договір про задоволення вимог іпотеко держателя на підставі якого накладено обтяження у виді заборони на відчуження квартири АДРЕСА_2. Дана квартира належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору дарування від 15.05.2008 року. У квартирі, на момент укладення Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, були зареєстровані та проживали: його дружина ОСОБА_2, син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а він проживав без реєстрації. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_2 укладала самостійно, без його згоди. З моменту отримання листа з органу опіки, в лютому 2016 року він дізнався про порушене право його сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яке було допущено внаслідок укладення Договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Даний правочин він вважає недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 про порушення житлових прав дітей, не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі №6-384 цс15.

Згідно наданої ПН ХМНО Малахової Г.І. копії згоди від 21.08.2009 року, посвідченої ПН ХМНО Малаховою Г.І., зареєстрованої в реєстрі №2347, ОСОБА_5 дає свою згоду дружині ОСОБА_2 на отримання від ОСОБА_6 валютних цінностей у вигляді в натурі на суму 15 200 доларів США та укладення нею відповідного договору позики.

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_5 від 21.08.2009 року, яка була посвідчена ПН ХМНО Малаховою Г.І., в якій ОСОБА_5 посвідчує, що малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.229 т.1).

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 під час укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя повідомив про проживання своєї дитини, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним за іншою адресою.. Крім того, ОСОБА_2 вказала в договорі, що зазначений договір іпотеки не порушує права неповнолітніх.

Тому рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Підстав для його зміни або скасування в цій частині не вбачається.

За таких обставин, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення первісних позовних вимог. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 511,20 грн., по 755 грн. 60 коп. з кожного, з яких: 551,20 грн. - сплачені при подачі позовної заяви та 960 грн. - при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 379, 381, 382, 383, 384, п. 9 Перехідних Положень ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 755 грн. 60 коп. з кожного.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: А.І. Колтунова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 24.04.2018 року.