Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/2395/15 Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/778/270/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Кухаря С.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталії Григорівни про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійсним підстави для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнював, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Хамула Н.Г., про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійсним підстави для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності.

В обґрунтування позову зазначив, що 14 листопада 2007 року він за нотаріально посвідченим договором придбав у ОСОБА_7 об'єкт нерухомості - житловий будинок АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці площею 1177 кв. м. На цій ділянці розташовано житловий будинок, який він придбав, позначений літ. «В», а також господарські споруди, серед яких і житловий будинок, позначений на плані літ. «А». Йому стало відомо, що право власності на будинок літ. «А» за вказаною адресою зареєстровано за ОСОБА_5, який набув право власності на зазначений будинок на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 28 березня 2013 року з ОСОБА_6, яка, в свою чергу, набула право власності на зазначений будинок на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 28 березня 2008 року з ОСОБА_7, якому цей будинок належав згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим 24 березня 2008 року управлінням житлового господарства Запорізької міської ради на підставі розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 6 березня 2008 року № 1319-р.

При розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до нього про виділ частки домоволодіння, визнання права власності, встановлення порядку користування та за його зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про застосування наслідків нікчемного правочину, визнання права власності Жовтневий районний суд м. Запоріжжя встановив, що Жовтнева районна адміністрація Запорізької міської ради 6 березня 2008 року не видавала розпорядження № 1319-р про оформлення права власності за ОСОБА_7 на будинок літ. «А» по АДРЕСА_1.

Апеляційним судом Запорізької області при розгляді вищезазначеної справи встановлено, що за договором купівлі-продажу від 21 травня 2007 року ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_9 житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 42,8 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 1177 кв. м. На зазначеній ділянці, крім житлового будинку «В», були розташовані господарсько-побутові споруди: літня кухня «А», сарай «а» тощо. Житлового будинку літ. «А» на момент укладення зазначеної угоди на земельній ділянці не було. Право власності на житловий будинок літ. «А» виникло у ОСОБА_7 не до угоди купівлі-продажу, укладеної 14 листопада 2007 року з ним, а після цього.

Вважав, що право власності на житловий будинок літ. «А» виникло у ОСОБА_7 не в законний спосіб, тому просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. «А» по АДРЕСА_1, видане 24 березня 2008 року ОСОБА_7 управлінням житлового господарства Запорізької міської ради; визнати недійсними підстави для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_5 на житловий будинок літ. «А» по АДРЕСА_1; скасувати рішення державного реєстратора як спеціального суб'єкта приватного нотаріуса Запорізької міського нотаріального округу Хамули Н.Г. від 28 березня 2013 року про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_5 на житловий будинок літ. «А» по АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. «А» АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1, видане ОСОБА_7 управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 24 березня 2008 року.

Визнано недійсними підстави для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_5 на житловий будинок літ. «А» АДРЕСА_1.

Скасовано рішення державного реєстратора як спеціального суб'єкта - приватного нотаріуса Запорізької міського нотаріального округу Хамула Н.Г. від 28 березня 2013 року про державну реєстрацію прав в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_5 на житловий будинок літ. «А» АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі в розмірі 4496,20 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ 08 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог та обрання позивачем неналежного способу захисту.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України в редакції на час ухвалення рішення суду).

Відповідно до статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 11 ЦПК України в редакції на час ухвалення рішення суду суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 2 ст.11 ЦПК України в редакції на час ухвалення рішення суду).

З матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_9 у власність жилий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 42,8 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 1177 кв. м. На вказаній земельній ділянці розташовано: «В» - жилий будинок, «А» - літня кухня, а сарай, № 2 - водопровід, № 3 - паркан, № 4 - ворота. 22 травня 2007 року ОСОБА_7 зареєстрував право власності на придбаний ним будинок.

За договором купівлі-продажу від 14 листопада 2007 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_7 у власність жилий будинок АДРЕСА_1 зі всіма будівлями та господарчими спорудами. На земельній ділянці площею 1177 кв. м розташовано жилий будинок загальною площею 42, 8 кв. м, позначений на плані літ. «В», водопровід, позначений в плані цифрами «2,7», паркан цифрами «3,8», ворота цифрою «4», колодязь цифрою «5», яма зливна цифрою «6», жилий будинок загальною площею 15,4 кв. м, позначений в плані літ. «А».

16 листопада 2007 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на придбаний ним будинок.

На підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2008 року ОСОБА_7 продав ОСОБА_6 належний йому жилий будинок літ. А АДРЕСА_1, загальною площею 15,4 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 1175 кв. м.

23 травня 2008 року ОСОБА_6 зареєструвала право власності на придбаний нею будинок, а 28 березня 2013 року продала його ОСОБА_5

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2014 року про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про застосування наслідків нікчемних правочинів - договорів купівлі-продажу від 28 березня 2008 року та від 28 березня 2013 року, визнання права власності на житловий будинок літ. А встановлено преюдиційний факт відсутності правових підстав для визнання вказаних договорів нікчемними та застосування наслідків. Також вказаним рішенням суду встановлено, що при оформленні договору купівлі-продажу від 14 листопада 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 до останнього не переходило та не могло перейти право власності на житловий будинок літ. А по АДРЕСА_1, оскільки нотаріусу, а в подальшому до бюро технічної інвентаризації, не надавались правовстановлюючі документи на цей будинок.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок літ. «А» по АДРЕСА_1, виданого 24 березня 2008 року ОСОБА_7, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що станом на дату видачі свідоцтва діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, згідно з п. 6.1. якого оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності.

Таким чином, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції, що свідоцтво про право власності є документом, який підтверджує проведення реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна й внаслідок укладення договору відносно цього майна, воно анулюється, оскільки новий власник отримує власне свідоцтво, а отже вказаний документ не створює будь-яких правових наслідків та не порушує права позивача.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За приписами ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За правилами ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що, заявивши вимоги про визнання недійсними підстав для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_5 на житловий будинок літ. «А» по АДРЕСА_1; скасування рішення державного реєстратора як спеціального суб'єкта приватного нотаріуса Запорізької міського нотаріального округу Хамули Н.Г. від 28 березня 2013 року про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_5 на житловий будинок літ. «А» по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 обрав неналежний спосіб захисту.

Скасовуючи рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року, суд касаційної інстанції зазначив, що віндикаційний позов з підстав, визначених ст. 388 ЦК України, ОСОБА_3 не заявлявся.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 не заперечується факт того, що судом першої інстанції було роз'яснено право на уточнення позову, яким позивач не скористався.

Посилання в апеляційній скарзі на скасування Апеляційним судом Запорізької області рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2014 року не можуть бути прийняті до уваги, оскільки рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29 січня 2015 року, ухваленим за результатами перегляду вказаного рішення суду першої інстанції, з правового обґрунтування відмови у задоволенні зустрічного позову виключено посилання на пропуск ОСОБА_3 позовної давності, та нове рішення ухвалено в частині позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про виділ частки домоволодіння, визнання права власності та встановлення порядку користування. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2014 року є чинним.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що у справі ухвалено законне і обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 квітня 2018 року.

Головуючий

Судді: