Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 466/3327/15-ц

провадження № 61-9846 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року у складі судді Кавацюка В. І. та постанову апеляційного суду Львівської області від

18 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М.,

Ніткевича А. В.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про участь у вихованні дитини, у якому просив визначити йому способи участі у вихованні їх спільного з відповідачем сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, надати йому можливість побачень з дитиною без участі матері у перші і треті вихідні тижня кожного місяця з 17 год. 00 хв. п'ятниці до 20 год 00 хв. неділі з ночівлею за місцем його фактичного проживання; кожен понеділок з 11 год. 00 хв. з ночівлею дитини за місцем його проживання, до 9 год. 30 хв. вівторка; кожен вівторок та черв ерг тижня з 17 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. поза межами місця проживання відповідача, а також спільний відпочинок та оздоровлення без участі матері загальною тривалістю 30 календарних днів: протягом зимового періоду 10 днів, протягом літнього періоду - 20 днів, як на території України та і за її межами.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив зобов'язати ОСОБА_2 надавати можливість йому особисто спілкуватись з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, поза межами будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 (особняк), проте в межах м. Львова, без присутності матері, в такі дні та години: кожний понеділок і середа кожного тижня місяця з 17 год. 00 хв.

до 20 год. 00 хв; перша і третя субота місяця з 09 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.; друга і четверта неділя місяця з 09 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.

Заява мотивована тим, що справа за його позовом до ОСОБА_2 про участь у вихованні дитини розглядається судом понад два роки, а тому такий значний проміжок часу може мати негативні наслідки для відносин дитини з батьком, утруднити виконання рішення суду в даній справі та не забезпечить гарантування дійсного і ефективного способу його реалізації.

Зазначав, що вжиття таких заходів забезпечення позову, не є вирішенням спору по суті, а має попередній характер, спрямований на захист його інтересів, як батька малолітнього ОСОБА_4.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено часткову.

Зобов'язано ОСОБА_2 передавати малолітнього ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, батькові ОСОБА_1 для особистого спілкування поза межами будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 (особняк), проте в межах м. Львова, в присутності представника органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, без присутності матері, в такі дні та години: кожний понеділок і середа кожного тижня місяця з 17 год. 00 хв. до

20 год. 00 хв.; перша і третя субота місяця з 10 год. 00 хв. ранку до 18 год.

00 хв. вечора; друга і четверта неділя місяця з 10 год. 00 хв. ранку до 18 год.

00 хв. вечора, до вирішення справи по суті та набрання рішенням у справі законної сили.

Виконання ухвали доручено Шевченківському відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наведені у заяві позивача підстави для забезпечення позову є обґрунтованими, а невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Посилаючись на положення статей 151- 153 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про участь у вихованні дитини, зобов'язавши відповідача надавати позиачу можливість спілкування з сином, у визначений ним спосіб.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року змінено, виключено з резолютивної частини ухвали слова «в присутності представника органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради».

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову частково, суд першої інстанції відповідно до вимог Конвенції про права дитини та положень Сімейного кодексу України діяв в інтересах дитини, беручи до уваги закріплену рівність прав та обов'язків кожного з батьків щодо участі у вихованні їхньої дитини.

Крім того забезпечення позову у такий спосіб, не є фактичним вирішенням спору по суті, оскільки предметом позову є визначення участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, під час розгляду якого суд визначаючи конкретні способи не пов'язаний виключно способами, запропонованими позивачем або способами, які містяться у висновку органу опіки та піклування. При цьому, застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову, діють до вирішення справи по суті та набрання рішенням законної сили.

Разом з тим, оскільки заходи забезпечення позову стосуються лише сторін у справі, і законом не передбачена участь представника органу опіки та піклування у зустрічах батьків та дітей, суд не вправі був зазначати, що особисте спілкування позивача із сином повинно відбуватися у присутності представника органу опіки та піклування Шевченківської районна адміністрація Львівської міської ради, а тому апеляційний суд вважав необхідним виключити зазначене посилання з резолютивної частини ухвали суду першої інстанції.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась із касаційною скаргою, у якій просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від

10 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від

18 грудня 2017 року, ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не ураховано інтереси малолітньої дитини, не досліджено позовних вимог позивача та не підтверджено факт наявності спору щодо участі позивача у вихованні дитини, не ураховано відповідність виду забезпечення позову дійсним обставинам справи.

Вказує на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не містить висновків та мотивів з яких виходив суд, визнаючи обґрунтованою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд керувався нормами цивільного процесуального законодавства, яке на час розгляду справи в апеляційному суді втратило чинність.

Звертала увагу на те, що вимоги позивача про забезпечення позову є фактичним вирішенням спору по суті, в той час як участь у вихованні дитини може бути визначена судом лише після всебічного, повного та об'єктивного з'ясування усіх обставин справи в порядку позовного провадження, як це передбачено статтею 161 СК України, а не вирішуватися на стадії забезпечення позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судудійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України 2004 року).

Суд постановляє ухвалу про забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов'язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання судового рішення.

У статті 152 ЦПК України 2004 року передбачено, що позов забезпечується, зокрема, встановлення обов'язку вчинити певні дії.

Встановлення обов'язку вчинити певні дії має на меті обмежити пасивну поведінку особи, щодо якої вживаються заходи забезпечення позову. При цьому ухвалою про забезпечення позову суд не може вирішувати спір по суті.

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_1, посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином та його вихованні, а тому просив ухвалити рішення, яким визначити способи його участі у вихованні дитини, надавши можливість зустрічатися з нею без участі матері у визначений у позовній заяві час.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 вказував на тривалість розгляду справи в суді, що на його думку може негативно позначитися на його відносинах із сином, а також на можливість утруднення виконання рішення суду в даній справі.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у спосіб зобов'язання відповідача передавати малолітнього сина позивачеві для спілкування поза межами їх місця проживання в визначені позивачем години та дні, суд першої інстанції фактично частково вирішив позовні вимоги. При цьому а ні суд першої інстанції, а ні апеляційний суд не надали оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення, і чи є взагалі в ньому потреба, виходячи за самого поняття забезпечення позову, як тимчасової процесуальної дії примусового характеру, що застосовуються з метою гарантування виконання судового рішення в разі задоволення позову, та яким чином зобов'язання відповідача передавати малолітнього сина для спілкування з позивачем у визначені ним дні та години забезпечить виконання, чи унеможливить утруднення виконання рішення суду.

При цьому суди не з'ясували з яких причин та з вини кого відбувається тривалий розгляд справи по суті.

За таких обставин та порушення судами норм процесуального права, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обгрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміна рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміні рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Ураховуючи, що при вирішенні заяви про забезпечення позову суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, і для вирішення цього питання по суті немає необхідності додаткового з'ясування обставин справи та їх оцінки, оскаржувані судові рішення відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись статтями 400, 406, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду ,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик