Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 640/8070/17

провадження № 61-13св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Харківський національний педагогічний університет імені Г. С. Сковороди,

третя особа - Міністерство освіти і науки України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 20 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди (далі - Харківський НПУ), третя особа - Міністерство освіти і науки України, у якому просила стягнути заборгованість з виплати стипендії за період з червня 2014 року до грудня 2016 року включно, у розмірі 43 983 грн 97 коп.

Позовна заява мотивована тим, що 10 серпня 2013 року вона була зарахована на український мовно-літературний факультету Харківського НПУ на денну форму навчання за рахунок коштів державного бюджету, поза конкурсом: на підставі статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», як особа, батько якої має стаж підземної роботи не менше як 15 років.

Факт наявності підземного стажу роботи у батька ОСОБА_3 більше 15 років надав їй право на отримання з вересня 2013 року соціальної стипендії у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Проте відповідач із липня 2014 року до грудня 2014 року включно виплачував позивачу тільки академічну стипендію за успішне навчання, розмір якої значно менший прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, а у червні 2014 року та із січня 2015 року до грудня 2016 року включно не виплачував стипендію взагалі, тому вона просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року у складі головуючого судді Ніколаєнко І. В. позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з Харківського НПУ суму ненарахованої та невиплаченої соціальної стипендії за період з червня 2014 року до грудня 2016 року включно у розмірі 43 983 грн 97 коп., з урахуванням інфляційних втрат. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_3 є дочкою шахтаря зі стажем роботи під землею понад 15 років, то вона має право на отримання гарантованої законом стипендії у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що немає бюджетного призначення на виконання вимог статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» на законодавчому рівні, а також відсутній порядок застосування такого виду забезпечення, який має бути затверджений Кабінетом Міністрів України. Відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати стипендії студентам, батьки яких є шахтарями та мають стаж підземної роботи не менш як 15 років.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 20 листопада 2017 року та залишити в силі заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність бюджетних асигнувань на виплату відповідної стипендії не є правовою підставою для відмови в її виплаті на підставі статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

У лютому 2018 року Харківський НПУ надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди встановили, що згідно із наказом від 10 серпня 2013 року № 81-С ОСОБА_3 була зарахована на український мовно-літературний факультет Харківського НПУ на денну форму навчання за рахунок коштів державного бюджету, поза конкурсом: на підставі статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», як особа, батько якої має стаж підземної роботи не менше як 15 років.

Відповідно до довідок Харківського НПУ про доходи ОСОБА_3 за період з 01 червня 2014 року до 31 грудня 2014 року була нарахована стипендія у розмірі 4 947 грн 29 коп.; з 01 січня 2015 року до 31 грудня 2016 року стипендія не нараховувалась.

Згідно із статтею 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» шахтарі, які мають стаж підземної роботи не менш як три роки, а також протягом трьох років після здобуття загальної середньої освіти особи, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років або які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві чи стали особами з інвалідністю I або II групи, зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та виплатою за рахунок бюджетних коштів соціальної стипендії в порядку та розмірі, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Статтею 1 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі для його носія.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, зокрема й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов'язання вчинити певні дії, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-1044цс16, від 01 червня 2016 року у справі № 6-929цс16 та від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2981цс15.

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 3 Закону України «Про вищу освіту» формування і реалізація державної політики у сфері вищої освіти забезпечуються шляхом надання особам, які навчаються у закладах вищої освіти, пільг та соціальних гарантій у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з частиною другою статті 62 Закону України «Про вищу освіту» особи, які навчаються у закладах вищої освіти за денною формою навчання за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання академічних та соціальних стипендій у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, ОСОБА_3, як особа, батько якої має стаж підземної роботи понад 15 років, має право на отримання соціальної стипендії, а тому висновок суду апеляційної інстанції про відсутність бюджетного призначення на виконання вимог статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» на законодавчому рівні не є правовою підставою для відмови у задоволенні позову.

Виплата зазначених стипендій не залежить від наявності на це коштів у бюджеті чи кошторисі навчального закладу, в якому навчається студент.

Реалізація особою права, пов'язаного з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може залежати від бюджетних асигнувань, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України».

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 20 листопада 2017 року скасувати.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 липня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. М. Коротун

В. І. Крат