Справа № 159/2907/17 Головуючий у 1 інстанції: Восковська О.А.
Провадження № 22-ц/773/403/18 Категорія: 48 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2018 року місто ОСОБА_1

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Матвійчук Л.В.,

суддів Федонюк С.Ю., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та визначення ідеальних часток у спільному майні, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

04.08.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 2009 року і до червня 2016 року він та відповідач ОСОБА_4 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство та мали спільний бюджет. Маючи грошові заощадження та плани щодо переїзду на постійне місце проживання в м. Ковель, у 2012 році прийняли спільне рішення придбати у спільну сумісну власність квартиру у цьому місті.

Позивач вказував на те, що 12.06.2012 року ОСОБА_4 уклала договір купівліпродажу квартири, який посвідчений нотаріально та за умовами якого вона придбала квартиру АДРЕСА_1. Йому було відомо про момент укладення договору і про те, що покупцем у договорі купівлі-продажу квартири зазначено лише відповідача ОСОБА_4 Після придбання квартири ними за спільні сумісні кошти були виконані роботи по ремонту квартири. 19.11.2013 року ОСОБА_4 знялась із місця постійної реєстрації в належному йому будинку в с. Сошичне Камінь-Каширського району Волинської області та зареєструвалась на постійне проживання у зазначеній квартирі, хоча до червня 2016 року фактично проживала разом із ним, а в квартирі проживали інші особи, які винаймали це житло.

Зазначав, що при придбанні квартири він вважав, що квартира набута ним та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність. У червні 2016 року відповідач захворіла та внаслідок необхідності її догляду переїхала проживати до сестер, які і на сьогодні здійснюють догляд за нею.

Враховуючи викладене, позивач просив суд встановити факт спільного проживання з відповідачкою однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з вересня 2009 року по червень місяць 2016 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,1 кв. м їх спільною сумісною власністю, визначивши частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за ним у розмірі 1/2 частки та за ОСОБА_4 у розмірі 1/2 частки.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.01.2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2-ОСОБА_3 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідач ОСОБА_4 у поданому відзиві на апеляційну скаргу просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За правилами ст. 74 цього Кодексу якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них наявних прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Для вирішення питання щодо правового режиму такого майна підлягають встановленню: факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці; ведення спільного господарства, побуту; виконання взаємних прав та обовязків; час придбання і джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); мета придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівліпродажу квартири, укладеного 12 червня 2012 року та посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №381, відповідач ОСОБА_4 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.13-15). Правовий режим придбаного майна був визначений пунктом 4.5. вказаного договору, в якому зазначено, що квартира ОСОБА_4 набувається в особисту приватну власність.

Як встановлено судом, сторони по справі з 2009 року по червень 2016 року проживали однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Зазначена обставина під час розгляду даної справи сторонами не заперечувалася.

Крім того, з пояснень позивача судом встановлено, що ОСОБА_2 було відомо про наміри ОСОБА_4 придбати квартиру в м. Ковелі, вона володіла власними коштами, зокрема від реалізації належного їй будинку в сумі 80 000 грн, які до спільного бюджету нею не вносились. Позивач був присутній при укладенні договору-купівлі продажу і йому було відомо, що покупцем квартири відповідно до цього договору є ОСОБА_4 про що він на час укладення договору не заперечував.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана ним та ОСОБА_4 за спільні кошти, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності, у звязку з цим вважає, що частки співвласників у спільному майні є рівними і кожному з них слід визначити по 1/2 його частки.

Проте як встановлено судом, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що майно, а саме: спірна квартира, набувалась ним та відповідачем ОСОБА_4 за час проживання однією сімєю у спільну сумісну власність за спільні кошти.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач ОСОБА_2 всупереч ст. 81 ЦПК України не довів та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме, що спірна квартира придбана сторонами за спільні кошти.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, встановивши, що сторони проживали однією сімєю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, однак, спірна квартира не є обєктом права спільної сумісної власності сторін по справі, оскільки була придбана відповідачем ОСОБА_4 в особисту приватну власність за власні кошти, прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у встановленні факту проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без шлюбу не заслуговують на увагу, оскільки хоча факт проживання однією сімєю доведений та не оспорюється сторонами по справі, однак встановлення такого факту не має правового значення для визначення статусу спірної квартири, як спільної сумісної власності, а тому такий факт не може бути встановлений в судовому порядку.

ОСОБА_2 повинен був довести не лише факт спільного проживання з відповідачем, а і ступінь його участі у придбанні спірного майна.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо участі ОСОБА_2 у набутті спірної квартири (внесення власних грошових коштів).

Зі змісту договору купівлі-продажу від 12.06.2012 року вбачається, що вчиняючи його покупець ОСОБА_4 вказувала, що дану квартиру набуває в особисту приватну власність.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем не було надано беззаперечних доказів того, що спірна квартира придбана за рахунок грошових коштів як позивача так і відповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а є власним субєктивним тлумаченням норм права та обставин справи представником позивача, та зводяться до переоцінки доказів, зокрема, показань допитаних в судовому засіданні свідків.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: