Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 495/5232/16-ц

провадження № 61-10034св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2016 року у складі головуючого судді Мишко В. В. та рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Варикаші О. Д., Станкевича В. А., Бабія А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 495/5232/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просила надати дозвіл на оформлення проїзного документу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька ОСОБА_4; дозволити виїзд ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без згоди та супроводу батька до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим у період з 13 серпня 2016 року по 28 серпня 2016 року та у період з 28 грудня 2016 року по 10 січня 2017 року, з метою відпочинку та відвідування родичів. Стягнути судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 29 вересня 2001 року по 29 вересня 2014 року. Від спільного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5 та дочку ОСОБА_6, які проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні.

В Автономній Республіці Крим у м. Севастополі проживають її мати, дідусь та брат. Вона та її діти не бачились з родичами майже два роки. На тимчасово окупованій території поширюється особливий правовий режим перетину меж, а тому їй та дітям необхідно мати відповідні документи.

На її неодноразові усні та письмові звернення надати нотаріально завірені дозволи на оформлення дітям проїзних документів та згоду на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, останній відмовляє без пояснення причин.

Вважає, що відповідач такими діями безпідставно перешкоджає у виїзді дітей, чим порушує їх права на вільне пересування у супроводі матері та спілкування з родичами. Такі дії суперечать інтересам дітей, тому вона просила позов задовольнити.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Надано ОСОБА_3 дозвіл на оформлення проїзного документу дитини ОСОБА_5 та дитини ОСОБА_6 без згоди батька ОСОБА_4 Дозволено виїзд ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без згоди та супроводу батька, ОСОБА_4, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим у період з 13 серпня 2016 року по 28 серпня 2016 року, з метою відпочинку та відвідування родичів, у супроводі їх матері - громадянки України ОСОБА_3, яка представлятиме інтереси ОСОБА_5 та ОСОБА_6, захищатиме їх права, нестиме повну відповідальність за життя та здоров'я сина та дочки, забезпечить їх своєчасне повернення додому. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що тимчасовий виїзд дітей до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим не суперечить їх інтересам та спрямований на реалізацію гарантованого Конституцією України та законами України права дітей на нормальний розвиток, спілкування з родичами, розширення світогляду, подорожування, оздоровлення та відпочинок, здійсненню чого перешкоджає батько дітей - ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2016 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що у разі задоволення позову будуть порушені права відповідача на спілкування з дітьми, участь у вихованні та права дітей щодо перебування із своїм батьком в період Новорічних та Різдвяних свят. Крім того, родичі, які проживають на тимчасово окупованій території України, не позбавлені права спілкуватися з дітьми за місцем їх проживання. Також на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції уже закінчився термін, на який позивачка, серед інших вимог, просила надати дозвіл на виїзд дітей.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову та рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2016 року в частині задоволення позову залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що не враховано найкращих інтересів дітей, не забезпечено у максимально можливій мірі здоровий їх розвиток та відпочинок. Відповідачем не зазначено підстав, за яких слід відмовити у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дітей та оформленні відповідних проїзних документів.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого народилися двоє дітей, син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Діти проживають разом з матір'ю ОСОБА_3

На території тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим у м. Севастополі проживають родичі ОСОБА_3

Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, і Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 року № 367 «Про затвердження порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» виїзд малолітніх дітей на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим здійснюється з дотриманням вимог, передбачених Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Таким чином, судові рішення зобов'язані відповідати принципу «найкращих інтересів дитини», що є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову не зазначив відповідних мотивів, за яких неможливо надати дозвіл на оформлення проїзних документів дітям сторін без згоди їх батька - відповідача.

Крім того, висновок про порушення прав відповідача на спілкування з дітьми у період Новорічних та Різдвяних свят у разі виїзду дітей із матір'ю до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим також є необґрунтованим. Висновок про перешкоди у виконанні відповідачем своїх обов'язків у вихованні дітей у цей період не є таким, що відповідає найкращим інтересам дітей. Період тимчасового виїзду на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим, про який просила позивач, є незначним, сприятиме відпочинку дітей та спілкуванню з бабусею, рідним дядьком та прадідом.

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2016 року скасувати.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. М. Коротун

В. І. Крат