Справа №461/1497/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Львів.

Галицький районний суд міста Львова

в складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

секретаря судового засідання Кузьми Д.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представників відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

перекладача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 за участю третіх осіб Першої Львівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, витребування житлового приміщення з чужого незаконного володіння ,-

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4. Свої вимоги мотивував тим, що 11.11.2000 року померла його баба ОСОБА_9. На день смерті останній належала квартира АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_9, 24.05.2000 року, склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла позивачеві. Після смерті баби позивач, будучі неповнолітнім, фактично прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління майном: від власного імені здійснював оплату комунальних послуг, з батьком робив косметичний ремонт квартири. За згодою батька позивач дозволив проживати в квартирі ОСОБА_3, який також був родичем померлої. В подальшому, вважаючи себе власником квартири, ОСОБА_1 не перешкоджав ОСОБА_3 проживати в квартирі.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що 20.08.2001 року ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, скаредним ОСОБА_9 26.03.1998 року. 04.09.2001 року право власності ОСОБА_3 на квартиру було зареєстроване у встановленому порядку. Позивач вважає, що заповіт ОСОБА_9 складений у 2000 році скасовує заповіт, який був складений раніше, у 1998 році. Тому, правових підстав для реєстрації за ОСОБА_3 права власності на квартиру не було. Крім того, відповідач ОСОБА_3 26.05.2016 року відчужив (продав) квартиру ОСОБА_4.

Доповнивши свої позовні вимоги у жовтні 2017 року ОСОБА_1 просить суд:

- встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_9;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.08.2001 року, видане ОСОБА_3, реєстровий номер 7-3140;

- визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на квартиру № 2 в будинку № 25 на вулиці Снопківській у місті Львові;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь власника ОСОБА_1 квартиру № 2 в будинку № 25 на вулиці Снопківській у місті Львові.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити. Надали пояснення аналогічні викладеним у позові.

Відповідачі та їх представники проти задоволення позову заперечили. У відзиві на позов відповідач ОСОБА_4 та її представник зазначили, що вимога позивача про витребування майна з володіння ОСОБА_4 є необґрунтованою, оскільки з такою вимогою може звертатись лише власник майна. Вважають право позивача на спадщину після смерті ОСОБА_9 нереалізованим, а його вступ у спадщину та управління майном недоведеним. У задоволенні позову просили відмовити. Представник відповідача ОСОБА_6 просила суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 у запереченнях проти позову зазначила, що договір купівлі-продажу квартири від 26.05.2016 року є дійсним та ніким не оскаржувався. Крім того, наголошує на тому, що ОСОБА_3 не було відомо про заповіт 2000 року, а при оформленні права власності нотаріусом таких даних встановлено не було.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши відзиви та заперечення, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про право власності № Г-00262 від 21.12.1994 року, ОСОБА_9 була зареєстрована власником квартири АДРЕСА_1.

26.03.1998 року ОСОБА_9 був складений заповіт (реєстровий номер 7-1401), яким остання заповіла все належне їй майно ОСОБА_3.

24.05.2000 року ОСОБА_9 повторна склала заповіт (реєстровий номер 2150), яким належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1.

11.11.2000 року ОСОБА_9 померла.

ОСОБА_1 були зведені розрахункові книжки для оплати комунальних послуг в квартирі АДРЕСА_1. Позивач здійснював оплату послуг утримання будинку за листопад-грудень 2000 року, за січень-грудень 2001 року, січень-червень 2002 року.

Свідок ОСОБА_10, який є батьком позивача та племінником померлої, суду показав, що йому було відомо про існування заповіту на ОСОБА_3, однак ОСОБА_9 в подальшому змінила своє рішення та зробила заповіт на позивача. Після смерті ОСОБА_9 позивач навесні 2001 року робив ремонт в квартирі, в чому йому допомагав свідок, зокрема робив вікно та штукатурку. ОСОБА_1 оплачував комунальні послуги в квартирі. Відповідач ОСОБА_3 в квартирі проживав з дозволу ОСОБА_1, який до житла відносився як до свого.

Свідок ОСОБА_11, яка є матірю позивача, суду показала, що після смерті ОСОБА_9 вони з сином фактично прийняли спадщину, робили ремонт в квартирі, сплачували комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що він навесні 2001 року допомагав позивачеві та його батьку ОСОБА_10 робити ремонт в квартирі АДРЕСА_1.

13.02.2001 року ОСОБА_3 звернувся до Першої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9

20.08.2001 року ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право на спадщину: квартиру АДРЕСА_1. 04.09.2001 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво (реєстраційне посвідчення) про право власності.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що ОСОБА_3 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 15-16 років, відразу після смерті ОСОБА_9 За час проживання замінив вікна та двері.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що ОСОБА_9 при житті казала, що квартиру заповідає ОСОБА_3, довіряла останньому. У 2001 році відповідач робив ремонт в квартирі. Позивача у ОСОБА_9 вона не бачила.

Вирішуючи позовні вимоги щодо встановлення факту прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_9 та визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.08.2001 року, видане ОСОБА_3, суд враховує наступне.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 статті 203 ЦК України).

Зокрема, ч.2 ст. 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Аналогічну по суті норму містить ЦК Української РСР, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Так, у ст. 544 ЦК УРСР зазначено, що заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить.

Отже, заповіт ОСОБА_9, складений 24.05.2000 року, скасував заповіт, що був складений 26.03.1998 року. Відтак, заповіт 1998 року не несе правових наслідків.

Відповідно ст. 549 ЦК УРСР до визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 549 цього Кодексу та п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, а також вчинення ним будь-яких дій, направлених на управління спадковим майном до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Фактичний вступ ОСОБА_1 в управління спадковим майном квартирою № 2 в буд. 25 по вул. Снопківській м. Львова підтверджується показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12, розрахунковими книжками про оплату комунальних платежів після смерті ОСОБА_9 Саме активні дії, що полягали у здійсненні косметичного ремонту квартири, оплати комунальних послуг, свідчать про прийняття спадщини ОСОБА_1 Отже, вимога про встановлення такого факту підлягає задоволенню.

При цьому показання свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 не спростовують факту прийняття ОСОБА_1 спадщини, а лише підтверджують факт подальшого фактичного користування квартирою відповідача ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане не мала права на спадкування.

Згідно зі ст. 545 ЦК УРСР, недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

В абз. 3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

З урахуванням зазначених норм закону, вимога про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.08.2001 року, видане ОСОБА_3, підлягає задоволенню, оскільки таке видано на відсутності правових підстав на виконання скасованого заповіту.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав спадкоємця ОСОБА_1 шляхом визнання його права власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_2.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).

За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - пятої статті 13 цього Кодексу.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

В правовій позиції у справі № 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року Верховний Суд зазначив наступне. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Суд вважає, що матеріалами справи доведено вибуття спадкового майна з володіння позивача поза його волею, що надає йому право витребувати належне майно, враховуючи те, що воно збережено, а тому суд приходить до висновку про необхідність витребування позивачем майна з чужого незаконного володіння.

Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд враховує, що згідно зі ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року та ст. 257 ЦК України 2003 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки.

Статтею 76 ЦК Української РСР 1963 року та ч. 1 ст. 261 ЦК України 2003 року встановлено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушене право.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 80 ЦК УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

При цьому суд вважає, що ОСОБА_1 не пропустив строку позовної давності, оскільки прийнявши спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном у встановлений законом строк, про порушення свого права дізнався лише у 2015 році, що вбачається з матеріалів справи, а до суду звернувся у березні 2016 року.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 19, 81, 141, 258-259, 263-265, 315 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 321, 387, 388, 392,1268, 1270, ЦК України, 544, 548-550, 553, 560 ЦК УРСР, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити повністю.

Встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_9, яка померла 11.11.2000 року.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.08.2001 року, видане ОСОБА_3, реєстровий номер 7-3140, спадкова справа № 97 за 2001 рік в Першій Львівській державній нотаріальній конторі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на квартиру № 2 в будинку № 25 на вулиці Снопківській у місті Львові.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь власника ОСОБА_1 квартиру № 2 в будинку № 25 на вулиці Снопківській у місті Львові.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя О.Р.Юрків