АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 755/12504/16-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Астахова О.О.

19 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням зміни предмету позову просила здійснити поділ майна подружжя та залишити за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та просив здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність сторін по Ѕ частини спірної квартири.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.01.2017 прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2018 первісний позов задоволено. Визнано особистою власністю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 500 грн. компенсовано ОСОБА_2 за рахунок Держави. Зустрічний позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення зустрічного позову. Посилається на неповне з'ясування судом обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що купівля спірної квартири здійснена за спільні кошти сторін. Зазначив, що судом не досліджено звіт про оцінку квартири наданого відповідачем та не розглянуте клопотання про призначення експертизи. Вказує, що відповідач за свої кошти робив ремонт у квартирі. Також зазначив , що при розгляді справи суд першої інстанції безпідставно поклав в основу свого рішення пояснення позивача за первісним позовом та безпідставно відхилив доводи відповідача.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3587/2018
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказав, що повністю погоджуються з висновками суду першої інстанції. Вказав

що ремонт спірної квартири проводився на протязі 17 років спільного проживання сторін по справі. Вважає, що технічна експертиза договору дарування грошей, який було укладено між матір'ю позивачки та позивачкою, в суді не була проведена з об'єктивних причин. Зазначив на не підтвердження відповідачем факту наявності коштів на придбання спірної квартири та здійснення в останній ремонту за особисті кошти.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та представник останньої заперечували проти апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просили її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та залишення без задоволення зустрічного, суд першої інстанції, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, зазначив, що спірна квартира була придбана у період шлюбу, проте за кошти ОСОБА_2, одержані від продажу іншої квартири, співвласником якої вона являлась та яка була відчужена останньою у день придбання спірної квартири, а також відсутність доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, та встановлено при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, що з 18.11.1995 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Радянського району м. Києва, про що зроблено запис № 592 (а. с. 4). Від даного шлюбу у них народилась донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до свідоцтва про народження (а. с. 4). 17.09.2016 шлюб між сторонами розірваний згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим Дніпровським районним у м. Києві відділом державної актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 365 (а. с. 59).

За період перебування сторін у шлюбі 15.08.1996 ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 42,90 кв. м, у т.ч. житлової площі 27,10 кв. м., за ціною 300 000 000 (триста мільйонів) карбованців за договором купівлі-продажу нерухомості (а. с. 6).

ОСОБА_2 вважала, що придбання вищевказаної квартири відбулось за рахунок коштів, які вона частково, як співвласник, отримала від продажу квартири АДРЕСА_2, яка належала на праві спільної часткової власності позивачці та її матері ОСОБА_6, батьку ОСОБА_7, брату ОСОБА_8 в сумі 225 000 000 карбованців, яку вона обраховувала, виходячи з вартості проданої квартири 900 000 000,00 (дев'ятсот мільйонів карбованців), що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 15.08.1996 та її ј частки, та коштів подаровані її матір'ю в сумі 75 000 000 (сімдесят п'ять мільйонів) карбованців. За наведеного позивач звернулася із відповідним позовом до суду про визнання квартири своєю особистою приватною власністю та розподілом майна колишнього подружжя саме з урахуванням вказаних обставин.

Крім того, в суді апеляційної інстанції вона пояснила, що фактично гроші від продажу квартири, яка належала позивачу та членам її родини не отримувала, а покупець останньої фактично купував їм двохкімнатні квартири та одну однокімнатну замість їхньої трьохкімнатної. Також пояснила, що у зв'язку з наведеними обставинами її мати написала договір дарування їй коштів в сумі 75 000 000 (сімдесят п'ять мільйонів) карбованців, хоча таких коштів вона реально не отримувала.

ОСОБА_1, звертаючись до суду із зустрічним позовом, вказав, що спірна квартира не могла бути придбана лише за кошті отримані від продажу трьохкімнатної квартири, що належала позивачці на праві спільної часткової власності, оскільки в цей же день було придбано 3 квартири: 2 двохкімнатні та одна однокімнатна, в тому числі і спірна двохкімнатна квартира. Вказав, що остання була придбана за спільні кошти. Зазначив, що мав власні грошові кошти, оскільки був приватним підприємцем і мав постійний дохід, а тому запропонував ОСОБА_2 скласти грошові кошти разом та спільно купити квартиру, зробити ремонт та придбати меблі та побутову техніку, що і було зроблено за спільні з дружиною кошти. Ніяких грошей мати його колишньої дружини не передавала.

Зазначив, що в період з 1997 року по вересень 2002 рік на ремонтні роботи у спірній квартирі ним було витрачено 18 247 доларів США. Тільки за липень та серпень 1997 року було витрачено 16 047 доларів США на розрахунки з підрядником за договором підряду № 22/17 від 05.07.1997 укладеного між ним та ТОВ «Смаль-Сервіс» та на купівлю нової меблі, сантехніки та побутової техніки, що підтверджується договором, кошторисом та актом виконаних робіт.

З моменту народження доньки, тобто з 1997 року по 2002 рік ОСОБА_2 не працювала. Всі кошти на ремонт, купівлю меблів та техніки за цей період та на утримання сім'ї заробляв тільки він. Всі платежі на утримання квартири сплачував самостійно. Також фінансово йому допомагали його батьки.

У 2007 році на ремонт квартири було витрачено 5000 доларів США. А також в травні 2007 року ним в кредит було придбано монітор за 1 299 грн. та в грудні 2007 року в кредит було придбано телевізор за 5 490 грн. Всі кредити позивач за зустрічним позовом зазначає, що виплачував самостійно.

У 2011 році ним був взятий споживчий кредит в сумі 15 000 грн., який було витрачено на потреби сім'ї та на відпочинок, а ним було повернуто з відсотками в сумі - 24 849 грн., що підтверджується відповідним договором. В період травень-серпень 2013 року на ремонт спірної квартири було витрачено 50 000 грн., що по курсу валют становило - 5900 доларів США. З вересня 2013 року він втратив роботу і постійний заробіток. З того часу стосунки в сім'ї стали погіршуватися та шлюб між сторонами було розірвано.

З огляду на зазначене ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до суду та просив виділити у власність сторонам по 1/2 частині спірної квартири.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

За наведених обставин, подаючи відповідний позов про визнання спірної квартири особистою власністю, позивач за первісним позовом повинна була довести на підставі належних та допустимих доказів той факт, що спірна квартира купувалася виключно на її особисті кошти, надавши на підтвердження вказаних обставин письмові докази про наявність у неї таких коштів, їх рух під час купівлі спірної квартири в Банківських установах тощо, наявність у її матері коштів, які зі слів позивачки, їй були передані у подарунок і за допомогою яких також була придбана спірна квартира.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що таких достатніх і переконливих доказів на підтвердження обставин, які зазначені в первісному позові, позивач не надала, а ні в суді першої, а ні в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо підстав набуття позивачем по первісному позову від грошей отриманих нею від продажі квартири та подарованих останній її матір'ю.

Матеріали справи свідчать, що за період перебування сторін у шлюбі 15.08.1996 ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 42,90 кв. м, у т.ч. житлової площі 27,10 кв. м., за ціною 300 000 000 (триста мільйонів) карбованців за договором купівлі-продажу нерухомості (а. с. 6).

Також 15.08.1996 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості укладеному на Київській універсальній біржі, зареєстрований за № В8025/9672, продавці ОСОБА_2, її мати ОСОБА_6, батько ОСОБА_7, брат ОСОБА_8 продали квартиру АДРЕСА_2, яка останнім належала на праві спільної часткової власності за 900 млн. крб. (а. с. 7)

ОСОБА_2 зазначає, що її доля від продажу кватири становила 1/4 частину - 225 000 000 карбованців та для купівлі спірної квартири не вистачало 75 000 000 карбованців, які вона отримала у дар від своєї матері ОСОБА_6

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, ОСОБА_2 не було надано до суду першої інстанції достатніх і переконливих доказів (письмових) на підтвердження того, що саме за реалізацію квартири яка належала позивачці, її батькам та брату вона отримала саме за 225 000 000 карбованців і що мати подарувала 75 000 000 карб., та що саме за ці кошти була придбана спірна квартира.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції, позивач вказала, що в один день - 15.08.1996 співвласниками квартири АДРЕСА_2 було здійснено її продаж та на підставі договорів купівлі-продажу набуто у власність три квартири, придбаннями яких займався сам покупець, який і купував спірну квартиру.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 щодо придбання спірної квартири суперечать матеріалам справи, оскільки відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу продавець отримав кошти від покупця (ОСОБА_2.) ще до підписання договору купівлі-продажу вищезгаданої квартири.

Отже, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги не надала належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

Також при розгляді справи в суді першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що мати позивача не надавала їй кошти за договором дарування, оскільки в останньої їх не було.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, повністю спростовують висновки суду першої інстанції щодо набуття спірної квартири виключно за особисті кошти ОСОБА_2, оскільки вони зроблені лише на припущеннях.

Також колегія суддів критично ставиться на покладення в основу рішення суду першої інстанції пояснення свідків з боку позивача за первісним позовом, оскільки як вбачається з матеріалів справи і пояснення свідків з боку позивача та відповідача по справі фактично ґрунтується на інформації отриманої від сторони по справі, на якій і виступають, в зв'язку з чим, на думку колегії суддів, не можуть свідчити про обставини, на яких наполягають сторони з приводу придбання спірної квартири.

За наведених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог первісного та зустрічного позову, колегія суддів вважає наступне.

Матеріали справи свідчать, що на час придбання квартири АДРЕСА_1 сторони перебували в шлюбі.

Як вже зазначалося раніше, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, законодавець визначив, що майно, яке придбане у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя. Такий статус вказаного майна є безумовним доки не буде доведено протилежне.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач за первісним позовом не довела на підставі належних та допустимих доказах, що купівля спірної квартири відбувалася лише за її особисті кошти, спірна квартира визнається судом апеляційної інстанції спільною сумісною власністю колишнього подружжя, тому частки дружини та чоловіка в ній є рівними.

Таким чином, за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає визнанню право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

При цьому, приймаючи таке рішення, колегія враховує і пояснення позивача за первісним позовом, яка в суді апеляційної інстанції підтвердила, що вказана квартира купувалася для проживання її колишньої родини, фактично одразу після її набуття відповідача було зареєстровано в останній. Та те, що при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач не заперечувала той факт, що за час проживання в квартирі сторони по справі витрачали значні кошти для її ремонту та оздоблення.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу фактично підтримають рішення суду першої інстанції, з яким не погоджується колегія суддів. Вказаним доводам суд апеляційної інстанції дав свою оцінку в зв'язку з чим не вважає за необхідним проводити їх повторний аналіз.

Посилання у відзиві на договір дарування позивачу її матерю75 000 000 карб, як на підставу набуття право власності на спірну квартиру, на думку колегії судді, також є безпідставним, враховуючи, що останній було укладено з суттєвими порушеннями норм закону, які діяли на час його укладання.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

У порядку поділу спільного майна подружжя:

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24.04.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк