Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 756/7473/15-ц

провадження № 61-1588 зпв 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_10,

представник ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - ОСОБА_11,

представник ОСОБА_7 - ОСОБА_12,

треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві,

представник Головного управління юстиції у м. Києві - Субота Ольга Василівна, КириченкоВладислав Богданович,

представник служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації - Кузьменко Михайло Іванович,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві, Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві, про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання квартири спільною сумісною власністю, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та витребування квартириза заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є. від 22 грудня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у складі колегії суддів: Ізмайлової Т. Л., Кадєтової О. В., Карпенко С. О. від 11 вересня 2017 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, служба у справах дітей Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві, служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві, про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання квартири спільною сумісною власністю, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та витребування квартири.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 червня 1975 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_6 та 06 квітня 1989 року шлюб між ними розірвано.

З березня 1990 року позивач та відповідач знову почали проживати разом однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували дітей, піклувались один про одного.

Під час спільного проживання як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу ним та ОСОБА_6 за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладання договору інвестування від 28 грудня 2001 року із забудовником ЗАТ «Трест Київміськбуд-1». Оплата за договором інвестування здійснювалась ними разом за кошти, які були накопичені ними в результаті спільної праці, індивідуальної трудової діяльності, особистих доходів, об'єднаних в подальшому для набуття спільного майна.

Позивач вказував, що за усною взаємною домовленістю спірна квартира була оформлена на ім'я його дружини, але за умови, що вона є їх спільною сумісною власністю і розпоряджатися вони будуть нею в майбутньому за взаємною згодою.

У 2014 році йому випадково стало відомо про те, що ОСОБА_6 без його відома в 2004 році подарувала придбану ними квартиру онуку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Про існування такого договору він не знав і не міг знати, оскільки не був стороною цього договору, а відповідачі умисно його про це не повідомили.

Посилаючись на те, що спірна квартира, яка є спільним сумісним майном, була відчужена без його згоди, внаслідок чого порушено його право власності на зазначене нерухоме майно, позивач просив суд встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 1990 року по теперішній час, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6, визнати недійсним договір дарування цієї квартири, скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та витребувати вказану квартиру у ОСОБА_8, законними представниками якого є ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 15 липня 2016 року про виправлення описки позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 березня 1990 року по теперішній час.

Визнано квартиру № 207 у будинку № 24 на просп. Героїв Сталінграду в м. Києві, жилою площею 115,2 кв. м, загальною площею 171,8 кв. м - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Визнано договір дарування вказаної квартири, укладений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8, законними представниками якого є ОСОБА_7 та ОСОБА_9, посвідчений 28 липня 2004 року державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитренко В. М., - недійсним.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка була здійснена Київським міським бюро технічної інвентаризації, та реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна і запис в реєстрову книгу 02 серпня 2004 року, на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитренко В.М. 28 липня 2004 року.

Витребувано у ОСОБА_8, законними представниками якого є ОСОБА_7 та ОСОБА_18 - квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була набута під час спільного проживання сторін, які не перебували в зареєстрованому шлюбі, придбана внаслідок їх спільної праці, індивідуальних трудових зусиль, одержаних особистих доходів і є об'єктом їхньої спільної сумісної власності. 28 липня 2004 року ОСОБА_6 без згоди позивача розпорядилася вказаною квартирою, подарувавши онукові.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року, додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 1990 року по даний час, оскільки встановлення такого факту до 01 квітня 2004 року правового значення не має, і сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання спірної квартири, придбаної до 01 квітня 2004 року, об'єктом спільної сумісної власності позивача та відповідачки ОСОБА_6 При цьому позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про внесення ним коштів та розмір фактичного внеску в рахунок оплати вартості спірної квартири.

Крім того, оскільки ОСОБА_6 придбала спірну квартиру, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та на час укладення договору дарування відповідач була єдиним власником нерухомого майна (спірної квартири), яким розпорядилася на свій розсуд, для вчинення цього правочину не потребувалося згоди позивача, а тому права останнього не є порушеними й підстав для визнання недійсним договору дарування немає.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилено. Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду апеляційної інстанції без змін, суд касаційної інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_6 придбала спірну квартиру, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, то для вчинення оспорюваного правочину не потребувалося згоди позивача.

Крім того, позивач не надав належних та достовірних доказів на обґрунтування своїх позовних вимог щодо участі у виконанні умов договору інвестування житлового будинку та розміру фактичного внеску у рахунок оплати вартості спірної квартири. До того ж, відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 1990 року по даний час.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду України заяву про перегляд судових рішень, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 вересня 2017 року та залишити в силі рішення і додаткове рішення суду першої інстанції з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, що була чинною на час розгляду справи, підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, зокрема, статей 57, 60, 61 СК України.

На обґрунтування заяви ОСОБА_2 надав копії ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 червня 2011 року та ухвал колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року та 21 січня 2015 року.

3 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_2 доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, що булла чинною на час розгляду справи, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, що булла чинною на час розгляду справи, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з 12 червня 1975 року по 06 квітня 1989 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Позивач ОСОБА_2 усиновив ОСОБА_7 та змінив йому прізвище й по-батькові.

Згідно зі свідоцтвами про народження позивач та ОСОБА_6 відшлюбу мають двох дорослих дітей: ОСОБА_19 та ОСОБА_20

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 вересня 1998 року позивач та відповідач ОСОБА_7 продали квартиру АДРЕСА_2, яка була в їхньому спільному користуванні з 1993 року. 24 вересня 1998 року позивач придбав квартиру АДРЕСА_3, в якій з 1999 року було зареєстровано ОСОБА_19 та ОСОБА_20

Згідно з довідкою форми № 3 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва від 01 серпня 2014 року позивач та спільні діти ОСОБА_19, ОСОБА_20 з 1999 року зареєстровані за однією адресою з позивачем у квартирі АДРЕСА_3 та згідно з актом від 02 серпня 2014 року в указаній квартирі з 1998 року проживає ОСОБА_6 однією сім'єю з позивачем та веде з ним спільне господарство.

У 1997 році сестра позивача ОСОБА_21 подарувала йому кошти в розмірі 26 тис. доларів США.

07 травня 2001 року ОСОБА_6, ОСОБА_19 та неповнолітній ОСОБА_20 продали квартиру АДРЕСА_4

На підставі договору інвестування будівництва житлового будинку від28 грудня 2001 року, укладеного між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ОСОБА_6, вона проінвестувала будівництво спірноїквартири.

На виконання договору інвестування зазначеної квартири ОСОБА_6 відповідно до квитанцій та приходних касових ордерів протягом лютого-травня 2002 року здійснила оплату коштів у сумі 430 тис. 874 грн 40 коп. на рахунок забудовника та отримала на своє ім'ясвідоцтво про право власності на квартиру від 12 червня 2002 року.

Згідно з договором дарування квартири від 28 липня 2004 року, посвідченого цього ж дня державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитренко В. М., ОСОБА_6 подаруваламалолітньому ОСОБА_8, законними представниками якого є ОСОБА_7 та ОСОБА_9, належну їй на праві власності квартируАДРЕСА_1Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляцінйої інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, дійшов висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін.

Таким чином, відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 1990 року по даний час, а позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про внесення ним коштів та розмір фактичного внеску у рахунок оплати вартості спірної квартири, оскільки показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі позивача коштами в придбанні майна, зокрема, розмір цієї участі. Крім того, та обставина, що в 1997 року сестра позивача ОСОБА_21 подарувала йому кошти в розмірі 26 тис. доларів США, не свідчить про те, що вказані гроші ОСОБА_2 вніс у рахунок оплати вартостіспірної квартири, не свідчить про це і відчуження позивачем нерухомого майна й внесення отриманих від його продажу коштів для придбання цього житла.

Отже, оскільки ОСОБА_6 придбала спірну квартиру, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та на час укладення договору дарування відповідач була єдиним власником нерухомого майна (спірної квартири), яким розпорядилася на свій розсуд, для вчинення цього правочину не потребувалося згоди позивача, а тому права останнього не є порушеними й підстав для визнання недійсним договору дарування немає.

Натомість в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року, яку заявник надає для порівняння, предметом розгляду судів був позов про поділ майна подружжя. У вказаній ухвалі суд касаційної інстанції вказав, що відмовляючи в задоволенні позову суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними, оскільки відповідач безоплатно отримав її в приватну власність у 2002 році, використавши своє право громадянина на приватизацію. Крім того, вирішуючи спір, суди обґрунтовано виходили з того, що оскільки з весни 2003 року сторони припинили шлюбні відносини, проживають окремо, сімейний бюджет не ведуть, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про поділ земельної ділянки, будівельних матеріалів, з яких збудовано не введений в експлуатацію житловий будинок, та автомобіля.

Отже, зі змісту наведеного судового рішення та судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

Надані заявником для порівняння копії ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 червня 2011 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року, якими судові рішення судів попередніх інстанції скасовані, а справи передано на новий розгляд, не містять правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, а вказують на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження вимог, із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 вересня 2017 року.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи, пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк