Справа № 299/1984/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 квітня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 299/1984/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Виноградівська міська рада Закарпатської області, про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання знести самочинно збудовані споруди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 26 грудня 2017 року, повний текст якого складено 2 січня 2018 року, головуюча суддя Рішко Г.І., -

встановив:

ОСОБА_2 02.07.2017 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 і мотивував його наступним. Позивач є власником квартири АДРЕСА_2. Власником квартири № 2 в цьому будинку є відповідач ОСОБА_3, який здійснив добудову до будинку, загородив ділянку спільного користування, чим створив для позивача перешкоди у користуванні його власністю. Так, позивач не має змоги користуватися надвірними будовами - сараєм та вбиральнею, які знаходяться на обгородженій відповідачем території.

З відповіді Виноградівської міськради вбачається, що дозволу на добудову своєї квартири відповідач не одержував. Це питання розглядалося комісією міськради з виїздом на місце і відповідача було зобов'язано не створювати позивачу перешкоди у користуванні подвір'ям. Однак, такі перешкоди відповідачем не усунуті.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 319, 321, 328, 376 ЦК України, ст.ст. 78, 90 ЗК України щодо наслідків самочинного будівництва та захисту права власності, ставлячи питання про знесення самочинного будівництва, позивач просив зобов'язати відповідача за власний рахунок знести самовільно побудовану на земельній ділянці загального користування добудову до власної квартири АДРЕСА_1, і знести самовільно встановлену огорожу навколо земельної ділянки спільного користування за цією адресою.

Рішенням Виноградівського районного суду від 26.12.2017 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 рішення суду оскаржив як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до таких.

Відповідач здійснив самочинне будівництво, з істотним відхиленням від проекту, зокрема, звів добудову більшої площі та з більшою кількістю кімнат, аніж на це надавався дозвіл, добудова не відповідає будівельним і протипожежним нормам. Така добудова порушує права позивача і він заперечує проти визнання права власності на неї за відповідачем.

Здійснивши самовільно добудову і обгородження земельної ділянки, відповідач унеможливив доступ позивача до належних йому будівель, розташованих на відповідній території, і власне до своєї земельної ділянки.

Позивач правомірно і обґрунтовано пред'явив позов на захист свого права власності. Сторона просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

У відзиві на апеляцію відповідач ОСОБА_3 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін. Посилається, серед іншого, на те, що позивач пред'явив позив лише до одного відповідача, тоді як власниками квартири відповідача разом із добудовою є ще п'ять членів родини. Добудова здійснена на підставі відповідних дозвільних та інших документів, прийнята в експлуатацію, право власності на неї встановлене, добудова була проведена до придбання позивачем його квартири і не знаходиться на земельній ділянці позивача. Поза тим, позивач не довів свого позову по суті, вбиральні давно не існує фактично, а сарай знаходиться в аварійному стані і не придатний до експлуатації, що встановлено документально.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову по суті внаслідок його необґрунтованості та недоведеності. Втім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України в редакції, що була чинною на час звернення позивача до суду та провадження в суді першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Аналогічно ці питання регулюються нормами ЦПК України в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, ст. 41 ч. 1, ст.ст. 43, 48, 49, 51). Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов'язок належного відповідача усунути порушення права.

Апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ч. 3 і ст. 367 ч. 4 відповідних редакцій ЦПК України). Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи позивач у справі за позовом, зокрема, щодо захисту права власності, не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не вправі змінювати склад відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках (ст.ст. 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, 291, 292, ст. 304 ч. 1 і ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст.ст. 43, 49-52, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 368 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2008 придбав у ОСОБА_5 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0396 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, що складається з двох ділянок: площею 0,0130 га і площею 0,0266 га (а.с. 16-20).

Позивач просив зобов'язати відповідача ОСОБА_3 знести самовільно побудовану на земельній ділянці загального користування добудову до квартири АДРЕСА_1 та знести самовільно встановлену огорожу навколо земельної ділянки спільного користування за цією адресою. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 надав суду першої інстанції копію Свідоцтва на право власності на житло, виданого 25.07.1994 Фондом комунального майна м. Виноградів, яким засвідчується право спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1, та копії рішень Виконавчого комітету Виноградівської міської ради Закарпатської області від 27.09.2005 № 338 і від 27.05.2008 № 406, якими надано ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 дозвіл на добудову до житлового будинку по АДРЕСА_1 двох кімнат і коридору (а.с. 54, 55, 58, 63). Рішенням цього ж виконкому від 24.06.2008 № 374 затверджено Акт прийняття в експлуатацію добудови, здійсненої цими особами до житлового будинку по АДРЕСА_1 і м. Виноградові, жилою площею 35,0 кв. м, корисною площею - 53,0 кв. м, вирішено визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 право власності на будинковолодіння, видати їм свідоцтво про право власності, зобов'язано цих осіб провести реєстрацію в органі техінвентаризації (а.с. 56).

Таким чином, позивач поставив питання про позбавлення ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 майнових прав щодо квартири АДРЕСА_1, що є частиною відповідного будинковолодіння, та щодо належної до квартири огорожі.

Відповідно до ст.ст. 14, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 316-319, 321, 328, 373, 380, 386, 391, 396 ЦК України, ст.ст. 78-81, 90, 95, 125, 126, 152, 155 ЗК України, права на нерухоме майно, в т.ч., право власності на землю та/або право землекористування, набуваються в порядку, передбаченому законом, правомірність набуття цих прав презюмується; власник нерухомого майна вправі вимагати захисту свого права, зокрема, усунення порушень, не пов'язаних із позбавленням володінням майном; захисту підлягають як наявні у власника будинку, квартири, землі (землекористувача) законні права, так і набуті новим власником, користувачем у законний спосіб відповідні права.

З огляду на викладене, питання, пов'язані з добудовою квартири АДРЕСА_1 та з порядком користування земельною ділянкою, що належить до цього будинку, вирішуються за обов'язкової участі власника (власників) і користувачів відповідного нерухомого майна та з урахуванням прав співвласників будинку. Отже, за реальними обставинами справи спір виник між ОСОБА_2 і особами, які мають відповідні майнові права щодо іншої квартири в будинку та щодо відповідного землекористування, за ініціативою першого має місце спір щодо захисту прав позивача як власника нерухомого майна (квартири, частини будинку). Щодо співвласників будинку (власників квартир у ньому), власників землі чи землекористувачів спір має місце щонайменше із тими, які, за правовою позицією позивача, порушують його права, вчиняють йому перешкоди у здійсненні прав власності та землекористування.

Попри вищенаведене, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і за фактичної наявності спору із ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 пред'явив позов лише до ОСОБА_3 Тим часом, вимоги про знесення добудови до квартири АДРЕСА_1 та належної до неї огорожі безпосередньо стосуються цивільних прав і обов'язків усіх осіб, які мають майнові права щодо відповідних об'єктів, тоді як ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_9, про права яких власне йдеться, не брали участі в справі.

Суд першої інстанції наведеного у контексті суб'єктного складу сторін у справі суд не врахував, у порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 33, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 і ст. 12 ч. 5, ст. 51, ст. 214 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України, питання про участь ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 в якості відповідачів (співвідповідачів) у справі не обговорив.

Тим часом, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, пред'явити зустрічний позов, укласти мирову угоду тощо (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 і ст. 12 ч.ч 2-4, ст. 49 ч.ч. 2, 7, ст. 81 ч. 1, ст.ст. 178, 193, 206, 207 ЦПК України у відповідних редакціях). Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов'язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо дій сторін, прав і обов'язків стосовно нерухомого майна, земельної ділянки (ділянок) мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач (відповідачі), а саме - особи, які мають відповідні майнові права щодо іншої квартири в будинку та щодо відповідного землекористування.

Тож позов не був пред'явлений, а справу не було вирішено щодо всіх належних відповідачів. Суд не мав процесуальних підстав за відсутності усіх належних відповідачів для вирішення спору, як щодо їх прав, так і щодо прав позивача по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 і ст. 352 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову, проте, не внаслідок його необґрунтованості та недоведеності, як це випливає з рішення місцевого суду, а через відсутність у справі належних відповідачів, без яких про законність розв'язання спору не йдеться. Питання обґрунтованості позову по суті, належності обраного позивачем способу захисту порушеного права як такі, доведеності обставин, які підлягають доказуванню, зокрема, щодо характеру вчинюваних позивачу перешкод у здійсненні права власності, інші обставини наразі значення не мають.

Виходячи з наведеного, з урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України в редакції на час фактичного здійснення провадження в справі судом першої інстанції, вирішення справи без участі в ній усіх належних та необхідних для вирішення спору відповідачів було обов'язковою підставою для скасування рішення суду, а положення ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 3 п. 4 чинної редакції ЦПК України прямо встановлюють, що прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. На ці обставини відповідач звертав увагу в суді першої інстанції, вказує на них і у відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 53, 102-103).

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, у позові відмовити з наведених вище процесуальних підстав - внаслідок пред'явлення його не до всіх належних відповідачів.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Виноградівського районного суду від 26 грудня 2017 року скасувати, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання знести самочинно збудовані споруди відмовити внаслідок пред'явлення позову не до всіх належних відповідачів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 17 квітня 2018 року.

Судді