АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/648/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори про право власності та інші
речові права про приватну власність
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 645/12201/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2017 року в складі судді Сілантьєвої Е.Є., -

встановив:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 1969 по 1987 роки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого продовжували проживати однією сім'єю. За період шлюбу подружжя набуло право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1, внески за яку продовжили сплачувати також після розірвання шлюбу. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 спадщину прийняв його (позивача) батько ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, але спадщину не оформив. Посилаючись на те, що після смерті батька він спадщину прийняв, оскільки на час його смерті був неповнолітнім, але 21 січня 2016 року ОСОБА_3 уклала довічного утримання з ОСОБА_2, за умовами якого право власності на квартиру в цілому перейшло до відповідача, ОСОБА_1 просив визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заборону відчуження квартири АДРЕСА_1, накладену ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування скарги зазначив, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, які підтверджують виникнення права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на спірну квартиру, не вказав норми права, які дають підстави для відмови у задоволення заявленого ним позову.

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що внески за квартиру виплачувались вже після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, право власності на неї ОСОБА_3 набула у 2006 році, вимог про розподіл паєнагромаджень ОСОБА_4 за життя не заявив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1969 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 23 червня 1987 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори 28.01.2009 року звернулася ОСОБА_3.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори 08.04.2009 року звернувся його син - позивач ОСОБА_1.

Відповідно до довідки ЖК «Простор-7» № 4/5 від 06.07.2012 року, ОСОБА_5 був зареєстрований та постійно мешкав за адресою АДРЕСА_2 з 11.06.1991 року по день смерті 25.03.2009 року. Разом з ним на день його смерті були зареєстровані: ОСОБА_3 - мати .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку права власності на спірну квартиру не набув, а тому відсутні правові та фактичні підстави для визнання за позивачем права власності на її частину в порядку спадкування після його смерті.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 15 17 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як убачається з довідки ЖК «Простор-7» № 175 від 10.07.2013 року, дані про розмір щомісячного платежу пайового внеску ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 відсутні. Перший внесок 20.06.1985 року -5074 карбованця. З 01.07.1985 року по 01.06.1986 року сплачено 341 карбованець. З 01.07.1986 року по 01.07.1987 року сплачено 279 карбованців. На 01.07.1988 рік сплачено 372 карбованця. На 01.07.1989 рік сплачено 279 карбованців. На 01.07.1990 рік сплачено 155,00 карбованців. Залишок пайового внеску у розмірі 1633,91 карбованців було сплачено до 1993 року.

22.12.2006 року Фрунзенською районною радою в м. Харкові ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру.

21 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_2

14 вересня 2016 року ОСОБА_3 померла.

Встановивши, що частину пайових внесків за квартиру АДРЕСА_1 було сплачено особисто ОСОБА_3 після розірвання у 1987 році шлюбу з ОСОБА_4, свідоцтво про право власності на квартиру було отримано ОСОБА_3 у 2006 році, позовних вимог про визнання його частково недійсним, визначення частки у спільному майні та про визнання частково недійсним договору довічного утримання ОСОБА_1 заявлено не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 мав право за життя лише розподіл паєнагромадження, вказаним правом не скористався, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на ? частину квартири в порядку спадкування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не є підставою для його скасування.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 375, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В.Котелевець

О.Ю.Тичкова