Справа № 147/744/17
Провадження № 22-ц/772/646/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин І. А.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 рокуСправа № 147/744/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді: Голоти Л.О.,

суддів: Войтка Ю.Б., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

учасники справи:

позивач : ОСОБА_3,

відповідач : Державне підприємство «Тростянецький спиртовий завод»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсаційних виплат, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 19.01.2018 року, ухваленого у складі судді Волошина І.А.., повний текст рішення складено 19.01.2018 року, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» (далі - ДП «Тростянецький спиртовий завод») про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсаційних виплат.

Позов обґрунтовано тим, що 14.05.2015 року вона була прийнята на посаду контролера контрольно-пропускного пункту ДП «Тростянецький спиртовий завод». 14.08.2015 року позивачку було звільнено з посади у зв'язку з закінченням строку строкового договору, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 04.02.2016 року визнано незаконним та скасовано наказ відповідача № 65-к від 13.08.2015 року про звільнення ОСОБА_3 із займаної посади та поновлено на роботі з 14.08.2015 року. Також, цим рішенням суду допущено до негайного виконання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, яку відповідач включив до заробітної плати за лютий 2016 року.

Зазначає, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 28.04.2016 року рішення Тростянецького районного суду від 04.02.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог щодо поновлення на роботі відмовлено.

13.05.2016 року позивачку було звільнено з роботи.

Відповідно до довідки про доходи від 12.07.2017 року № 159, виданої ДП «Тростянецький спиртзавод», за час роботи ОСОБА_3 нарахована заробітна плата в сумі 9723,95 грн., з якої утримано 1766,09 грн. податків. Таким чином, сума заборгованої заробітної плати становить 7957,86 грн.

На час подачі позову до суду ДП «Тростянецький спиртовий завод» вимоги позивача щодо виплати ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі були проігноровані.

Окрім цього, позивачка просила також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, що складає відповідно до її розрахунків 35516,20 грн.

Виходячи з наведеного, положень ст. ст. 47, 115-117, 233 КЗпП України, ОСОБА_3, з урахуванням заяви від 17.11.2017 року, просила :

1)стягнути з ДП «Тростянецький спиртовий завод» середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь час затримки розрахунку в розмірі 35516,20 грн.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 19.01.2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ДП «Тростянецький спиртовий завод» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 35516 грн. 20 коп. з утриманням при виплаті вказаної суми передбачених податків та обов'язкових платежів.

Стягнуто з ДП «Тростянецький спиртовий завод» в дохід держави 640,00 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в порушення вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України з вини відповідача не були виплачені належні позивачу суми, а дія мораторію не поширюється на вимоги кредиторів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У зв'язку з чим з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 35516 грн. 20 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду, ДП «Тростянецький спиртовий завод» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що в провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа № 10/47-08 за заявою боржника ДП «Тростянецький спиртовий завод» про банкрутство. Провадження у справі перебуває на стадії процедури розпорядження майном боржника. Зазначає, що суд першої інстанції розглядаючи справу не звернув увагу на положення ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ч. 7 ст. 12 ГПК України, абз. 9 ст. 16 ГПК України. Стверджує, що в разі коли під час розгляду справи буде з'ясовано, що нормами певних законодавчих актів відповідні правовідносини врегульовано по-іншому, ніж Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», то застосуванню підлягає спеціальний Закон, а тому зазначені позовні вимоги, на думку заявника, підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу позивачкою не подано.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив скасувати рішення суду першої інстанції і провадження у справі закрити.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п.п. 8 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Установлено, що ОСОБА_3 14.05.2015 року була прийнята на посаду контролера контрольно-пропускного пункту ДП «Тростянецький спиртовий завод», що підтверджується записом №17 трудової книжки серії НОМЕР_1 (а. с. 6).

Наказом № 65-к від 13.08.2015 року ОСОБА_3 звільнено з 14.08.2015 року у зв'язку з закінченням строку строкового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записом № 18 трудової книжки позивача (а. с. 6).

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 04.02.2016 року визнано незаконним та скасовано наказ відповідача № 65-к від 13.08.2015 року про звільнення ОСОБА_3 із займаної посади та поновлено на роботі з 14.08.2015 року. Також, цим рішенням суду допущено до негайного виконання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, яку відповідач включив до заробітної плати за лютий 2016 року (а. с. 8).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 28.04.2016 року апеляційну скаргу ДП «Тростянецький спиртовий завод» задоволено, скасовано рішення Тростянецького районного суду від 04.02.2016 року та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ДП «Тростянецький спиртовий завод» відмовлено (а. с. 10-13).

13.05.2016 року позивача звільнено з роботи, що підтверджується записом в трудовій книжці.

За травень 2016 року ОСОБА_3 було нараховано заробітну плату у розмірі 1941, 83 грн., у тому числі компенсація за невикористану відпустку 491,04 грн., що підтверджується довідкою №143 від 12.07.2017 року (а. с. 14).

У справі також установлено, що борг по заробітній платі позивачці ОСОБА_3 погашено лише 07.09.2017 року, що підтверджується повідомленням УДППЗ про надходження поштового переказу на суму 7957,86 грн. (а. с. 37).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем при звільненні позивачки не було проведено розрахунок за період її роботи з жовтня 2015 року по травень 2016 року. Судом вірно також установлено, що позивачка була звільнена 13.05.2016 року, а відповідач розрахувався із нею лише 07.09.2017 року, тому згідно положень ст. 117 КЗпП України, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 35516,20 грн. підлягають задоволенню.

Аргументи апеляційної скарги про те, що даний спір належить розглядати за правилами господарського судочинства не заслуговують на увагу з огляду на те, що Законом України від 22.12.2011 року № 4212-VI, який набрав чинності 19.01.2013 року, «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зазначений Закон викладено в новій редакції.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» статтю 12 ГПК (чинного станом на 19.01.2013 року) доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах, зокрема про стягнення заробітної плати з боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.

Відповідно до Закону України від 02.10.2012 року № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» розділ X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи за позовом про стягнення заробітної плати з роботодавця, слід враховувати положення пункту 1-1 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимоги статті 15 ЦПК (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 12 ГПК та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо таку ухвалу постановлено після 19.01.2013 року.

По справі встановлено, що ухвалу господарського суду Вінницької області про порушення провадження у справі про банкрутство ДП «Тростянецький спиртовий завод» постановлено 21.03.2008 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в частині, що встановлює виключну підвідомчість справ про стягнення заробітної плати з боржника господарським судам, а тому такий спір правильно розглянуто судом першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Аналогічні роз'яснення викладено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 07.05.2013 р. N 709/0/4-13.

Окрім цього, колегія суддів враховує висновок про правильне застосування норм права, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі № 456/20/16-ц, згідно якого вирішуючи питання про визначення предметної юрисдикції справи за позовом до боржника, щодо якого господарським судом була порушена справа про банкрутство, повинні враховуватися положення пункту 1 1 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011 року N 4212-VI з подальшими змінами.

Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19.01.2013 року, не впливають на визначення предметної юрисдикції справ про стягнення з боржника заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, і їх слід розглядати у порядку цивільного судочинства, якщо станом на 19.01.2013 року не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

До цих справ не застосовуються положення частини четвертої статті 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22 грудня 2011 року N 4212-VI (який набрав чинності 19.01.2013 року) і пункту 7 частини першої статті 12 ГПК України (у редакції, що діяла до 15.12.2017 року), що передбачають юрисдикцію господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішувати всі майнові спори з вимогами до боржника.

Безпідставними є також аргументи апеляційної скарги про те, що позивачкою не доведено наявності вини в діях відповідача щодо невиплати їй заробітної плати, адже порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду не виплати працівникові заробітної плати, не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти (Постанова Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-76цс14).

Пленум Верховного Суду України у роз'ясненнях, викладених у п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року звертає увагу судів на те, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем не доведено відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України відсутності його вини у невиплаті позивачці заробітної плати.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що справу вирішено судом першої інстанції правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

Керуючись п. п. 8 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, ст. ст. 258 ч. 4, 259 ч. 1, 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 19.01.2018 року у даній справі залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на відповідача.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Ю. Б. Войтко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота