Постанова

Іменем України

17 квітня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/3241/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.,

за участю секретаряСинявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Цокол Л.І.

від 19 грудня 2017 року

у справі № 2-913/12 Печерського районного суду м. Києва

за скаргою Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК»

на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича,

боржник - ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року заявник - Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» (далі - ПАТ «РОДОВІД БАНК», Банк) звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР ДДВС МЮУ) НещадимаІ.С., в якій просив визнати незаконною бездіяльність головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Нещадима І.С. по виконавчому провадженню № 42450307 при винесенні постанови від 26.07.2017 про повернення виконавчого документу стягувачу; скасувати постанову головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Нещадима І.С. про повернення виконавчого документу стягувачу від 26.07.2017.

В обґрунтування скарги посилався на те, що державним виконавцем було незаконно та безпідставно винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з посиланням на положення п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначав, що такі дії державного виконавця є незаконними та протиправними, суперечать положенням ст. 10, 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки ним не вжито всіх можливих заходів з примусового виконання рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2017 року скаргу задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, Департамент державної виконавчої служби МЮУ звернувся до суду з апеляційною скаргою, в обґрунтування якої вказав, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні скарги.

Вказував, що при примусовому виконанні рішення державним виконавцем проведено всі виконавчі дії, які визначені чинним законодавством України як необхідні та достатні.

Вважав, що суд неповно дослідив обставини справи та не взяв до уваги, що дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому наявні підстави для відмови в задоволенні скарги Банку.

За вказаних обставин просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19.12.2017 та постановити нову, якою в задоволенні скарги відмовити.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Інші учасники справи своїх відзивів на апеляційну скаргу не подали.

ПАТ «РОДОВІД БАНК», належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Департамент державної виконавчої служби міністерства юстиції України, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Боржник - ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 13 червня 2012 року Печерським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким задоволено позов Банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішення суду набрало законної сили 07 березня 2013 року.

08 січня 2014 року на виконання рішення Печерський районний суд м. Києва видав ПАТ «РОДОВІД БАНК» виконавчий лист, з яким ПАТ «РОДОВІД БАНК» звернувся до ВПВР ДДВС МЮУ для відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного вище судового рішення.

13 березня 2014 року головним державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ Нещадимом І.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 42450307 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 08.01.2013 Печерським районним судом м. Києва.

26 липня 2017 року головним державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ Нещадимом І.С. із посилання на положення п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову ВП № 42450307 про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки в результаті вжитих державним виконавцем заходів, майна, яке належить боржнику на праві власності та підлягає опису в рахунок сплати боргу, не виявлено.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Постановляючи ухвалу про задоволення скарги, суд першої інстанції виходив з того, що для примусового виконання рішення, яке є обов'язковим, державним виконавцем вчинено не всі дії, передбачені законодавством.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконання є Закон України «Про виконавче провадження (далі - Закон).

Згідно з частиною першою статті 18 Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 8 статті 48 Закону визначено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Крім цього, положеннями частини 1 статті 36 Закону передбачено, що у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

В оскаржуваній Банком постанові про повернення виконавчого документу стягувачу державний виконавець лише зазначив, що згідно інформації, наданої державною фіскальною службою України та Пенсійним фондом України за боржником відсутні зареєстровані відкриті рахунки в банківських установах.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо боржника інформація відсутня. На запити державного виконавця, органи уповноважені на реєстрацію майна повідомили, що за боржником зареєстроване майно не значиться.

Також матеріали справи не містять доказів, які вказують на те, що державний виконавець вживав заходів щодо розшуку боржника і доказів того, що державний виконавець здійснював виклик боржника.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів, які вказують на те, що головний державний виконавець ВПВР ДДВС МЮУ Нещадим І.С. вчиняв необхідні виконавчі дії щодо виявлення майна боржника у відповідності до вимог ч. 8 ст. 48 Закону, тобто здійснював перевірку майнового стану боржника у відповідні проміжки часу.

З матеріалів справи вбачається, що головний державний виконавець ВПВР ДДВС МЮУ Нещадим І.С. був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду скарги Банку на бездіяльність державного виконавця, та поряд з цим, заперечуючи проти вимог скарги, не спростовував доводи заявника, письмових заперечень на скаргу до суду першої інстанції не подавав.

На запит суду першої інстанції не надав належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження (а.с. 36).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ДДВС МЮУ на обґрунтування своїх доводів також не долучив до апеляційної скарги належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державний виконавець не виконав всіх, наданих йому Законом прав та обов'язків для примусового виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У своєму рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суду з прав людини наголосив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна система дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення.

Обов'язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили, закріплено в ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Оскільки державний виконавець не вчинив всіх дій, які передбачені Законом, зокрема положеннями ч. 3 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», для примусового виконання судового рішення, яке є обов'язковим для виконання, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо неправомірності дій державного виконавця при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачу.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що ці доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, ухвалу постановлено судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Лапчевська