Справа № 645/955/18
Провадження № 2/645/1122/18
24 квітня 2018 року місто Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Горпинич О.В.
секретар судового засідання Кривеженко М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія Траст Лізинг» про визнання договору недійсним та стягнення сплачених коштів, -
Ухвалою суду від 03.03.2018 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
24.04.2018 року представником позивача через канцелярію суду в порядку ст. 174 ЦПК надані письмові пояснення по справі, відповідно до яких, представник позивача вказує, що позивач оспорює укладений договір, у зв'язку із застосуванням відповідачем нечесної підприємницької практики, яка полягає у введені позивача в оману, а також включення у договір несправедливих умов, якими було обмежено права споживача.
В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з підстав вказаних у позовній заяві та письмових поясненнях.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, письмові заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються та заяви про розгляд справи без його участі не надав.
Враховуючи умови ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою представника позивача, розглянуто справу в заочному порядку.
З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
В ході судового розгляду встановлено, що 30 вересня 2017 року між ОСОБА_1, в подальшому замовник, з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю "лізингова компанія Траст Лізинг", в подальшому виконавець, з другої сторони, укладено Договір про надання інформаційних та консультаційних послуг, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання надати замовнику інформаційно-консультаційні, консультаційно-роз'яснювальні, довідкові послуги з питань укладення замовником договору фінансового лізингу, здійснити пошук лізингодавця для укладення замовником договору фінансового лізингу на умовах визначених у Додатку № 1 до цього Договору, підготувати документи для укладення договору фінансового лізингу, здійснити пошук предмета лізингу відповідно до специфікації встановлених законом.
Відповідно до п. 1.2 Договору виконавець зобов'язується організувати укладання замовником договору фінансового лізингу протягом 30 днів робочих днів з моменту підписання даного договору.
Згідно з квитанцію б/н ОСОБА_1 сплачено ТОВ "ЛК Траст Лізинг" 1000,00 грн., призначення платежу - плата за автомобіль ПДВ.
Відповідно до п. 3.1 Договору, послуги вважаються наданими виконавцем та прийнятими замовником, у повному обсязі, з моменту укладення замовником договору фінансового лізингу на умовах визначених у Додатку 1 до цього Договору.
В жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ "ЛК Траст лізинг" з заявою про розірвання Договору про надання інформаційних та консультаційних послуг від 30.09.2017 року та повернення коштів.
Листом за вих. № 2 від 22.12.2017 року ТОВ "ЛК Траст лізинг" повідомило ОСОБА_1, що порядок дострокового розірвання Договору за ініціативою замовника та випадки, в яких таке розірвання можливо, передбачені п.п. 6.3, 6.4 Договору, а також роз'яснило, що відповідно до п. 9.5 Договору ОСОБА_1 як замовник засвідчив, що прочитав та зрозумів умови Договору.
ТОВ "ЛК Траст Лізинг" відповіді на претензію ОСОБА_1 не надало.
За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків ( ст. 11 ЦК України).
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно зі ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Позивач оспорює укладений з ТОВ "ЛК Траст Лізинг" договір про надання інформаційних та консультаційних послуг від 30.09.2017 року з підстав, передбачених ст. ст. 18, 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", а саме: у зв'язку із застосуванням відповідачем нечесної підприємницької практики, яка полягає у введені позивача в оману, а також включенням у договір несправедливих умов, якими було обмежено права споживача.
Стаття 18 та стаття19 вказаного Закону передбачено різні підстави визнання правочину недійсним.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угод (чи її умов) недійсними, а саме у зв'язку з несправедливими умовами договору.
Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинно включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Так, за змістом ч. 5 ст 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).
Як вбачається з Договору про надання інформаційних та консультаційних послуг б/н від 30.09.2017 року, умови договору замовником прочитані та йому зрозумілі, пояснення відносно умов договору замовнику надані у прозорій, доступній та зрозумілій для нього формі.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Суд, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, прийшов до висновку про те, що спірний договір - це досягнута між сторонами угода, позивач не надав до суду будь-яких доказів того, що на момент укладення правочину відповідач замовчував певні обставини та ввів його в оману, а також доказів того, що позивач помилявся щодо обставин, які мають істотне значення.
Посилання позивача на те, що з текстом договору він не ознайомився, оскільки менеджер ТОВ "ЛК Траст Лізинг" надала недостовірну інформацію та завірила, що всі істотні умови договору вона позивачу пояснила та спонукала його до підписання договору, суд вважає необґрунтованими, оскільки при укладенні оспорюваного договору позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Отже, для визнання правочину недійсним в зв'язку з нечесною підприємницькою практикою необхідна наявність двох умов, однак в даному випадку діяльність відповідача не суперечить правилам здійснення господарської діяльності та не впливає на економічну поведінку позивача, а в Договорі визначені усі умови, з якими позивач погодився під час підписання договору.
Відповідно до п. 1 ч. 2 цього закону передбачено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару.
Як зазначено вище, в договорі передбачено, які послуги надаються відповідачем за Договором і позивачем було їх отримано згідно акту наданих послуг .
Також, позивач посилається на те, що вартість послуги є несправедливою. Однак, ціна за надані відповідачем послуги була узгоджена між сторонами договору і позивач сплатив відповідну суму за надані відповідачем послуги.
Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, 133, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст. 284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення виготовлено 26 квітня 2018 року.
Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання чи перебування АДРЕСА_1.
Суддя