Справа № 161/1980/18
Провадження № 2/161/1417/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивує тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1, інша частина квартири належить її мамі. Для усунення суперечностей в користуванні майном, між співвласниками укладено договір конкретного користування будинком від 05.07.2004. За згодою усіх співвласників квартири, в даному житлі було зареєстровано з 07.07.2004 місце проживання відповідача ОСОБА_4, який на той час був чоловіком позивача. Спільне життя з відповідачем не склалося, з січня 2017 року почали проживати окремо, а в серпні 2017 року на підставі рішення суду шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Більше року ОСОБА_3 в квартирі не проживає, інтересу до житла не виявляє, витрат по його утриманню не несе, комунальні послуги не сплачує. В добровільному порядку відповідач з реєстрації знятись не бажає. Відтак позивач вважає, що дана обставина не дозволяє їй розпоряджатися майном на власний розсуд, чим порушуються її права та інтереси, як власника майна. Окрім того, змушена нести додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг.

А тому, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №1 в будинку №20 по вул. Вороніхіна у місті Луцьку Волинської області.

Від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує щодо задоволення позову, з наслідками визнання позову обізнаний.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 11) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.12) судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є співвласником будинку №20 по вул. Вороніхіна в місті Луцьку Волинської області.

05.07.2004 між співвласниками будинку №20 по вул. Вороніхіна в місті Луцьку ОСОБА_5 (3/4 частки) та ОСОБА_2 (1/4 частки) укладено договір конкретного користування, яким визначили порядок користування житлом (а.с. 13). За наслідками укладення такого договору, кожен із співвласників майна бере участь в утриманні лише своєї частки. В кожного із співвласників будинку наявні окремі особові рахунки та присвоєно нумерацію квартир.

У власності позивача перебуває квартира АДРЕСА_2, що відповідає її частці у спільному майні та встановлена договором конкретного користування від 05.07.2004.

За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області встановлено, що з 07.07.2004 відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 35).

Крім того, дана обставина стверджується відповідними записами в будинковій книзі (а.с. 8-10).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідач зареєстрований в спірному житлі за згодою власників житла, як член сімї позивача.

Рішенням суду від 29.08.2017 (а.с. 5) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, рішення набрало законної сили.

Позивач не надавала згоду після розірвання шлюбу на подальше проживання відповідача ОСОБА_3 в спірній квартирі. Договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався.

Відповідач, будучи зареєстрованим у квартирі позивача по даний час, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

З поданої відповідачем заяви про визнання позову, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не заперечуються обставини викладені в позовній заяві та факт не проживання в спірному житлі з січня 2017 року.

А відтак, станом на день розгляду справи, підтверджується не проживання відповідача у квартирі позивача більше одного року.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що слід визнати відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №1 в будинку №20 по вул. Вороніхіна у місті Луцьку Волинської області.

Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Задовольняючи позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд використовує права надані ст. 267 ЦПК України, щодо встановлення порядку виконання рішення суду, і вважає, що в рішенні слід вказати на те, що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Інших 50 відсотків судового збору слід стягнути з відповідача в користь позивача в порядку ч.1 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 267, 280-282 ЦПК України, на підставі ст.ст. 319, 405 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП невідомий, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №1 в будинку №20 по вул. Вороніхіна у місті Луцьку Волинської області.

Рішення є підставою для зняття ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП невідомий, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, в користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, адреса проживання:м. Луцьк, АДРЕСА_4, 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 копійок судового збору.

Повернути ОСОБА_2 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею судового збору в розмірі 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 копійок відповідно до квитанції № ПН2741 від 07 лютого 2018 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 02.05.2018.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій