АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року

м. Харків

справа № 641/4073/17

провадження № 22-ц/790/2252/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» про скасування наказу, стягнення заробітної плати та моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні діїза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2018 року (в складі судді Чайка І.В.),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» про скасування наказу, стягнення заробітної плати та моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову вказував, що він з 07.11.2002 року по 09.06.2017 року працював на посаді слюсаря-інструментальника цеху № 94 Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка». Наказом від 09.06.2017 року № 103-к його було звільнено з вищевказаного підприємства з 10.05.2017 року, на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України, за прогул без поважних причин. З 2004 року він є інвалідом 2 групи загального захворювання, що дає йому право на пільги, про що після кожного чергового висновку МСЕК повідомляв відповідача своєчасно та у письмовій формі, однак вважає, що з 2016 року при оподаткуванні його доходів підприємством незаконно утримувався податок з його заробітної плати, про що він дізнався, лише після надання відповідачем на його запит, довідки про доходи. Також, вказував, що з січня 2017 року відповідачем в порушення вимог чинного законодавства проводилось обчислення його середньої заробітної плати, у зв'язку з чим оплата днів за лікарняними листами була здійснена в меншому розмірі. Наказами по підприємству № 278з від 04.10.2012 року та № 288з від 09.10.2012 року про проведення структурної реорганізації підприємства, цех № 94, де він працював до звільнення, було виключено із структури підприємства, однак з вказаними наказами він не був ознайомлений та в порушення вимог Закону України «Про працю», його не було переведено на інше робоче місце, у зв'язку з чим він з жовтня 2012 року був позбавлений постійного робочого місця та належних пільгових умов праці, як для інваліда, передбачених Програмою реабілітації інваліда. Крім того, з 01.03.2017 року відповідачем було припинено виплату йому заробітної плати, без повідомлення таких причин, у зв'язку з чим позивач вказує, що вказані дії відповідача призвели до моральних страждань, змусивши його докладати додаткових зусиль для організації життя, у зв'язку з чим просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 40000,00 грн. Також, зазначав, що йому зі слів начальника кадрів підприємства, стало відомо, що з 01.04.2017 року на підприємстві встановлено неповний робочий тиждень за графіком роботи: два робочих дні у тиждень - понеділок та вівторок, однак з таким графіком його не було ознайомлено. Крім того, щодо незаконного звільнення вказував, що в середу 10.05.2017 року, що було вихідним днем на підприємстві, він звернувся до міської поліклініці у зв'язку з поганим станом здоров'я, де перебував на прийомі у лікаря з 8-00 години по 11-00 години. Однак, йому стало відомо випадково від начальника відділу кадрів за телефонною розмовою, що цей день - 10.05.2017 року на підприємстві був робочим днем, оскільки в цей день відпрацьовували за 02.05.2017 року, який визнано вихідним днем, у зв'язку з чим, того ж дня він звернувся до начальника кадрової роботи із заявою про надання відпустки за свій рахунок на 10.05.2017 року. В реєстрації вказаної заяви йому було відмовлено, у зв'язку з відсутністю на той час адміністрації підприємства. 18.05.2017 року він отримав листа з підприємства щодо надання пояснень його відсутності на роботі 10.05.2017 року, які він надав тільки 25.05.2017 року, оскільки знаходився на лікарняному. Згодом, листами від 02.06.2017 року його було запрошено на засідання профспілкового комітету на 06.05.2017 року та 08.05.2017 року щодо питань його звільнення, тобто вказані листи були датовані 02.06.2017 року тоді, як в листах було вказано дату засідання 6 та 8 травня, отже вказані листи були направлені на його адресу вже після проведення вказаних засідань.

В зв'язку з цим просив скасувати наказ управляючого сонацією Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» № 103- к від 09.06.2017 року про його звільнення; поновити його на роботі з 10.05.2017 року та зобов'язати відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2013 року; зобов'язати ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» згідно чинного законодавства провести перерахунок оподаткування доходів ОСОБА_1 починаючи з 2016 року, застосовуючи соціальну пільгу оподаткування доходів, та здійснити виплату належних йому сум; зобов'язати відповідача здійснити обчислення середнього заробітку для здійснення оплати позивачу днів тимчасової непрацездатності з 01.01.2017 року та сплатити різницю, сягнути з Державного підприємства « Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на його користь моральну шкоду в розмірі 40000 грн. 00 коп.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що розрахунок середньої заробітної плати для здійснення оплати тимчасової непрацездатності позивача проводилось відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 1266 від 26.09.2001 року, у зв'язку з чим вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими, а також зазначала, що позивачем не надавались відомості до підприємства щодо індивідуальної програми його реабілітації як інваліда, у зв'язку з чим пільги щодо оподаткування його доходу не застосовувались. Також представник відповідача пояснила, що наказами по підприємству № 278з від 04.10.2012 року та № 288з від 09.10.2012 року про проведення структурної реорганізації підприємства, цех № 94, де працював до звільнення позивач, був виключений із структури підприємства та створено інші цеха. Начальнику відділу кадрів було наказано оформити перевід робітників у новостворені цеха на підставі ст.32 КЗпП України та на підставі заяв робітників у строк до 01.01.2013 року. За відсутністю виробничих замовлень, підприємство у зазначений період перебувало в простої або працювало неповний робочий тиждень. Позивач в усі робочі дні підприємства за період з жовтня 2012 року по травень 2017 року перебував на лікарняному або у відпустці, у тому числі за власний рахунок, отже за вказаний вище період позивач взагалі не відпрацював на підприємстві ні одного дня. Позивач не був ознайомлений зі змінами у структурі підприємства та умовами праці на новому місці, оскільки постійно був відсутнім з причин знаходження на лікарняному та у відпустці. Позивач не звертався до адміністрації підприємства про створення йому пільгових умов праці та Індивідуальну програму реабілітації № 313 підприємству не надавав. 10.05.2017 року позивач не вийшов на роботу та документів що підтверджують поважність його відсутності на роботі не надав, у зв'язку з чим на його адресу було направлено лист щодо надання письмових пояснень про відсутність позивача на роботі 10.05.2017 року. 25.05.2017 року через канцелярію підприємства позивачем було надано доповідну записку щодо відсутності його на роботі без надання будь-яких документів, які б підтверджували поважність відсутності його роботі, у зв'язку з чим було прийнято рішення про звільнення позивача за прогул без поважних причин. Крім того підприємством на адресу позивача були надіслані листи про проведення засідання профспілкового комітету та позивача з цього приводу було запрошено на вказані засідання на 06.06.2017 року та на 08.06.2017 року, але в листах було помилково вказану дату засідання 06.05.2017 року та 08.05.2017 року. Позивач отримав вказані листи , однак на засідання не з'явився та профспілковий комітет надав згоду на звільнення позивача. Що стосується несвоєчасного розрахунку по заробітній платі, представник відповідача вказувала, що був направлений лист про проханням з'явитися до підприємства та отримати трудову книжку та розрахунок, а також було направлено копію наказу про звільнення. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, представник відповідача вважала їх необґрунтованими та недоведеними.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства « Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» про скасування наказу, стягнення заробітної плати та моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково. Скасовано наказ № 103- к від 09.06.2017 року управляючого сонацією Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» про звільнення ОСОБА_1. Поновлено ОСОБА_1 на посаді слюсаря-інструментальника цеху № 94 Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» з 10.05.2017 року. Стягнуто з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.05.2017 року по 01.02. 2018 року включно, в сумі 9812 грн. 40 коп., без врахування податків. Зобов'язано Державне підприємство «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» провести перерахунок оподаткування доходів ОСОБА_1 з грудня 2016 року по лютий 2017 року включно, застосовуючи соціальну пільгу оподаткування доходів та здійснити виплату незаконно утриманого податку. Стягнуто з Державного підприємства « Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 грн. 00 коп. В іншій частині - позов залишено без задоволення. Стягнуто з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь держави судовий збір в розмірі 2560 грн.00 коп. Рішення допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 1207 грн. 68 коп., без врахування податків.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, стягнути з ДП « Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2017 року по 10.05.2017 року включно в сумі 41473,60 грн.; стягнути з ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на його користь оплату днів тимчасової непрацездатності за період з 01.01.2017 року по 10.05.2017 року включно в сумі 9036,93 грн.; стягнути з ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на його користь моральну шкоду в розмірі 40000 грн.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що в порушення вимог частини 3 статті 32 КЗпП України, статті 43 Конституції України, адміністрація підприємства в односторонньому порядку змінювала режим роботи підприємства, тому вважає за потрібне вимушений прогул рахувати з 01.01.2013 року з урахуванням п'ятиденного робочого тижня відповідно до трудового договору, укладеного у 2002 році, де він прийнятий слюсарем-інструментальником 5-горозряду у цех № 94 ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка». Судом першої інстанції зроблено помилковий розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не вчинено всі процесуальні дії з метою встановлення розрахунку щодо оплати днів непрацездатності. Також, апелянт вказав, що суд першої інстанції не врахував всіх обставин щодо відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача складає 150,96 грн. без врахування податків, що підтверджується відповідною довідкою від 06.12.2017 року та розмір моральної шкоди, заявленої позивачем був завищеним.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» № 278з від 04.10.2012 року, з 01.01.2013 року з структури підприємства було виключено, зокрема цех № 94.

В судовому засіданні суду першої інстанції сторонами у справі у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, визнано факт того, що позивач з 2002 року працював слюсарем-інструментальником в цеху № 94 ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка».

Згідно копій наказів ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на вказаному підприємстві в період часу починаючи з 01.01.2013 року періодично робота підприємства зупинялась, крім того змінювались режими робочого часу, зокрема наказом № 13з від 23.01.2017 року в період часу з 01.05.2017 року по 30.06.2017 року встановлено наступний час роботи підприємства: два робочих дні в тиждень - понеділок та вівторок тривалістю 8 годин у день.

Крім того, згідно наказу ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» № 83з від 26.04.2017 року, робочі дні на підприємстві 08.05.2017 року перенесено на 10.05.2017 року з тривалістю робочого часу 7 годин.

Згідно наданих копій листків непрацездатності, табелів обліку використання робочого часу та довідки відділу кадрів ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» від 25.07.2017 року, вбачається що позивач в усі робочі дні підприємства за період з жовтня 2012 року по травень 2017 року перебував на лікарняному, а також у відпустці, у тому числі за власний рахунок.

Актом від 10.05.2017 року встановлено, що позивач по справі 10.05.2017 року був відсутній на підприємстві, у зв'язку з чим здійснив прогул.

Відповідно до копії листа ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» від 17.05.2017 року, адресованого на адресу позивача, останньому було запропоновано надати письмові пояснення щодо його відсутності на роботі 10.05.2017 року.

25.05.2017 року позивачем до канцелярії ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» подана докладна записка, в якій він повідомляє , що 10.05.2017 року ним на ім'я начальника відділу кадрів ОСОБА_2 було подано заяву про надання відпустки за власний рахунок на 10.05.2017 року. Вказану заяву ним особисто було вручено начальнику відділу кадрів у присутності зам.директора - ОСОБА_3

Згідно копії довідки КЗОЗ ( Харківська міська поліклініка № 19» від 10.05.2017 року, ОСОБА_1 10.05.2017 року в період часу з 08-00 годин до 11-00 годин знаходився на прийомі у терапевта .

Відповідно до копії листа ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» від 02.06.2017 року, адресованого на адресу позивача, останнього було повідомлено про проведення профспілкового засідання - 06.05.2017 року о 14-00 год. з питання щодо звільнення позивача.

Відповідно до копії листа ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» від 02.06.2017 року, адресованого на адресу позивача, останнього було також повідомлено про проведення профспілкового засідання - 08.05.2017 року о 14-00 год. з питання шодо його звільнення.

Актами членів профкому підприємства від 06.06.2017 року та від 08.06.2017 року було зафіксовано про неявку позивача до профспілкового засідання.

Згідно витягу з протоколу профспілкового комітету від 08.06.2017 року, постановлено надати згоду на звільнення ОСОБА_1 за ст. 40 п.4 КЗпП України. з 10.05.2017 року.

Згідно копії наказу ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» № 103 к від 09.06.2017 року, позивача було звільнено за прогул без поважних причин, відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України.

Пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі вчинення прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як роз'яснено в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Частиною 2 статті 235 КЗпП встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно статті 169 Податкового кодексу України ( в редакції дії закону на день виниклих спірних правовідносин), з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку, який є інвалідом I або II групи, у тому числі з дитинства, має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги, зокрема згідно п.п.п 169.1.3. - у розмірі, що дорівнює 150 відсоткам суми пільги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що середньоденна заробітна плата позивача складає 150,96 грн. без врахування податків, що підтверджується відповідною довідкою від 06.12.2017 року та що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу з 10.05.2017 року по 01.02. 2018 року включно складає 9812 грн. 40 коп., без врахування податків.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку і в частині часткового задоволення позов про відшкодування моральної шкоди.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення розміру моральної шкоди в сумі 1000 грн.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось і апеляційною інстанцією не переглядалось.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 квітня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

О.Ю. Тичкова