Справа № 755/2914/17
"24" квітня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді Астахової О.О.,
при секретарі: Лаптєвій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів,-
20.02.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просить визнати несправедливими та недійсними положення п. 6.2. договору № 627 про виготовлення меблів від 13.01.2016 року укладеного між нею та відповідачем. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь грошові кошти у розмірі 663 000,00 грн. пені за прострочення виконання робіт за вказаним договором за період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року; 6854,33 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року та 20 000,00 грн. моральної шкоди.
На виконання пункту 2.3.1 укладеного між сторонами договору позивач сплатила аванс у розмірі 70% замовлення - 47 600,00 грн.
Проте, відповідач свої зобов'язання не виконав належним чином, в результаті чого настають правові наслідки.
Пунктом 6.2 Договору визначено, що у разі порушення виконавцем терміну за даним договором він сплачує замовнику 0,05% пені за кожен день прострочення, але не більше 5% від загальної суми даного договору.
Позивач вважає вказані у п. 6.2 договору умови несправедливими та просить суд визнати його недійсним посилаючись на те, що даний пункт суперечить вимогам ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», де передбачено, що у випадку неналежного виконання зобов'язань, виконавець сплачує споживачеві пеню за кожен день прострочення у розмірі 3% вартості роботи, якщо інше не передбачено законодавством.
Позивач зазначає, що ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є спеціальною нормою та підлягає застосуванню до даних правовідносин, а п. 6.2. договору обмежує права позивача визначені законом, тому його умови є несправедливими.
За наданим позивачем розрахунком, сума пені в такому випадку складає 663000,00 грн. за період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року.
Крім того, посилаючись на ст. ст. 536, 1048 ЦК України, позивачем здійснено розрахунок процентів за користування відповідачем чужими грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ, що становить 6 854,33 грн.
Більше того, позивач вказує, що переживала емоційні страждання та незручності протягом тривалого часу з вини відповідача, що тягне в своїй сукупності психологічний дискомфорт і переживання, чим їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 20 000,00 грн. та просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 на свою користь.
Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушена звернутись з даним позовом до суду.
У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та просили позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечували.
Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло, процесуальним правом надати відзив по суті предмету спору не скористався. Із заявами про розгляд справи у його відсутність до суду також не звертався.
Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 13 січня 2016 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір про виготовлення меблів №627, відповідно до умов якого за замовленням позивача, відповідач взяв на себе зобов'язання виконати роботи по виготовленню і доставці етажерок у кількості 2 шт., антресолі та карнизу.
За умовами п. 2.3.1 договору замовник здійснює оплату у розмірі 70% від загально вартості продукції, що складає 47 600,00 грн. авансовим платежем у день підписання договору.
Факт оплати позивачем авансу відповідно до умов договору у розмірі 47 600,00 грн. підтверджується товарним чеком від 13.01.2016 року (а.с. 13).
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.
За нормою статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно із ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як пояснила позивач, відповідач не виконав умови укладеного між ними договору належним чином, а тільки частково приступив до роботи. При цьому, вимог про стягнення із відповідача сплаченого нею авансу у розмірі 47 600,00 грн. вона не просить, а просить суд стягнути на її користь пеню за неналежне виконання умов договору, відсотки за користування її коштами та моральну шкоду.
Відповідно до п. 6.2 Договору визначено, що у разі порушення виконавцем терміну за даним договором він сплачує замовнику 0,05% пені за кожен день прострочення, але не більше 5% від загальної суми даного договору.
ОСОБА_1 за неналежне виконання ФОП ОСОБА_2 просить стягнути з нього пеню за прострочення виконання робіт за вказаним договором відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з розрахунку 3% вартості роботи за кожен день прострочення, за період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року у розмірі 663 000,00 грн. Посилаючись на несправедливі умови п. 6.2. договору, який звужує її право на отримання відшкодування завданих збитків у визначеному спеціальним Законом розмірі.
Таким чином, вважає, що зміст даного пункту договору суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» а тому на підставі ст. 203 ЦК України може бути визнаний судом недійсним.
Разом з тим, згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Згідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.
Позивач посилається посилається, на пункт 2 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);
Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Позивач вважає недійсними Договір, оскільки він суперечить вимогам ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що звужує її права визначені спеціальною нормою Закону.
За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім випадків передбачених ЦПК України.
Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати вказані умови у п. 6.2. договору несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилась та погодилась з його умовами, що підтверджується її особистим підписом. Договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано.
Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Щодо позовних вимог про стягнення 6 854,33 грн. процентів за користування чужими коштами за період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року, то суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст . 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивач обгрунтовуючи дану позовну вимогу посилається на положення ст.ст. 536, 1048 ЦК України та розраховує відсотки за користування відповідачем коштами позивача на рівні облікової ставки НБУ.
Сприяючи учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Законом, під час судового розгляду справи судом з'ясовувалось у представника позивача щодо застування правових наслідків за порушення відповідачем зобов'язань за договором відповідно до ст. 625 ЦК України, а саме стягнення 3% річних від простроченої суми.
Проте, представник позивача вважав, що у даному випадку, відповідач фактично уклав договір позики із позивачем, користуючись її грошовими коштами. А тому, відповідальність за користування чужими грошовими коштами передбачена саме ст. 1048 ЦК України, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин.
Суд не погоджується з таким твердження сторони позивача оскільки між сторонами укладено договір підряду, що регулюється положеннями Глави 61, Параграфу 1 ЦК України. А відтак, до даних правовідносин не підлягає застосуванню Глава 71, параграф 1 Позика.
За таких обставин, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.
Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача з відповідача моральної шкоди, то суд виходить з наступного.
Право на відшкодування моральної шкоди передбачено ст. ст. 23, 611, 1166,1167 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».
Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Суд знаходить доведеною протиправність дій відповідача, яка знаходиться в причинному зв"язку з заподіяною позивачу немайновою шкодою.
Суд погоджується з доводами позивача що внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору, ОСОБА_1 зазнала душевних страждань у зв"язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї, перенесла емоційне напруження, що тягне за собою в своїй сукупності психологічний дискомфорт і моральні переживання, які погіршили гармонійні адаптовані умови її життєдіяльності і появу негативних психоемоційних почуттів, призвели до порушення душевної рівноваги, що вимагає від неї додаткових витрат часу, залучення душевних та матеріальних зусиль.
При визначенні розміру моральної шкоди яка підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивача, суд враховує характер та обсяг фізичних, душевних та психічних страждань ОСОБА_1, немайнові втрати, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Виходячи з засад розумності, об"єктивності, виваженості і справедливості моральна шкода підлягає частковому задоволенню, яку суд оцінює у 1 000,00 грн. що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ч.1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1280,00 грн. за двома позовними вимогами, оскільки позивач звільнена від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 141, 206, 258-259, 265, 268, 280-281, 284, 289, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 4, 15, 16, 23, 610-612, 625, 865 ЦК України, ст.ст. 1, 2 4, 8 Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -
Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів- задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 3 400,00 грн. та 1000,00 грн. моральної шкоди, а всього 4 400,00 грн. (чотири тисячі чотириста) грн.
В іншій частині - відмовити.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1280,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.О. Астахова