Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарями - Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,

позивач ОСОБА_2

відповідач Виконавчий комітет Чернігівської міської ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження (з повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

місце ухвалення рішення суду - місто Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 15 січня 2018 року.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Чернігівської міської ради, у якому просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1. Заявлені вимоги мотивувала тим, що вказана квартира була надана її чоловікові, у якій згодом був зареєстрований його батько. У зв'язку зі зміною місця роботи чоловіка, їх сім'я переїхала мешкати до м. Харкова. Через деякий час вона повернулась до м. Чернігова, щоб здійснювати догляд за свекром, який у серпні 2017 року помер. Оскільки вона постійно проживала у спірній квартирі, у тому числі і як член сім'ї померлого, вважає, що, на підставі приписів ст.ст. 9, 64, 65, 106 ЖК України, має право на користування даним помешканням.

Рішенням від 09 січня 2018 року Деснянський районний суд м. Чернігова у задоволенні позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на ухвалення рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим позивачем доказам щодо її фактичного проживання та ведення господарства у спірній квартирі, зокрема, показам допитаних в якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, акту підтвердження місця проживання та довідці голови ОСББ.

Позивач зазначає, що вселилась у квартиру за згодою свекра, як наймача спірного житла, і як член його сім'ї проживала разом з ним до часу його смерті. Вказує, що іншого житла не має, продовжує проживати у квартирі та сплачує комунальні послуги.

Також стверджує, що користування нею спірним помешканням не порушує нічиїх прав та інтересів, оскільки вказана квартира від самого початку надавалась саме для постійного проживання її родини. Звертає увагу, що її діти вже повнолітні і місце свого мешкання обрали самостійно, а чоловік мешкає у м. Харкові у зв'язку з постійним місцем роботи у цьому населеному пункті.

У наданому відзиві представник відповідача, вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що позивач не перебувала у родинних відносинах з ОСОБА_7, як це визначено ч. 2 ст. 64 ЖК України, отже, членом сім'ї наймача вона може бути визнана лише за сукупності двох обставин: постійного проживання та ведення спільного господарства разом із померлим.

Представник відповідача погоджується з висновком суду про те, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження вказаних обставин. Допитані свідки не змогли підтвердити факт ведення спільного господарства ОСОБА_2 з померлим свекром, а надані акт та довідка не містять дат їх складання, отже і бути належними доказами у справі не можуть.

Посилається, що позивач, відповідно до вимог ст. 3 СК України, складає сім'ю зі своїм чоловіком ОСОБА_8, що унеможливлює факт одночасного перебування у сімейних відносинах з померлим ОСОБА_7, навіть у випадку її фактичного проживання у спірній квартирі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині викладених мотивів для відмови у задоволенні позову таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведений належними доказами факт її постійного проживання та ведення з померлим ОСОБА_7 спільного господарства протягом 2016-2017 років.

У справі встановлено, що 21 лютого 2005 року виконкомом Чернігівської міської ради, на підставі рішення № 20 від 21 лютого 2005 року, ОСОБА_8 з сім'єю на 4-х осіб був виданий ордер № 547 на право зайняття жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9). До складу сім'ї входили: дружина ОСОБА_2, дочка ОСОБА_9, 1991 року народження та син ОСОБА_10, 1996 року народження.

За зазначеною адресою позивач разом з чоловіком були зареєстровані з 05 квітня 2005 року, про що свідчать відомості поквартирної карточки ОСББ «Єськова» (а.с. 70). Також з наявних у карточці даних вбачається, що 30 травня 2006 року ОСОБА_2 була знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, а 09 січня 2007 року з реєстраційного обліку також були зняті ОСОБА_8 та їхні неповнолітні діти.

ОСОБА_8 разом з членами сім'ї (4 особи) переїхав мешкати до м. Харкова. Станом на 16 листопада 2017 року вони були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2, а фактично проживали у квартирі, яку винаймали, за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 25).

07 грудня 2006 року по АДРЕСА_1 був зареєстрований батько ОСОБА_8 - ОСОБА_7, на якого був переведений особовий рахунок (а.с. 69, 68). Інші зареєстровані особи за вищевказаною адресою не значились.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер у м. Харкові, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 8).

На даний час квартира АДРЕСА_1 відноситься до державного житлового фонду, про що зазначалось представником відповідача в суді першої інстанції та не заперечувалось стороною позивача.

Звернувшись до суду з вимогою про визнання права користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 визначила відповідачем у справі Чернігівську міську раду. Під час розгляду справи районний суд задовольнив клопотання представника позивача та замінив первісного відповідача у справі Чернігівську міську раду на належного відповідача - виконавчий комітет Чернігівської міської ради, про що виніс ухвалу у судовому засіданні 22 листопада 2017 року (а.с. 41-43).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Згідно ст. 11 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських , селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 14 ЖК України визначено, що виконавчі комітети здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад (частина перша статті 18) і забезпечують його схоронність. Статтею 18 визначено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом в межах, визначених власником.

Виходячи з наведених вище норм, апеляційний суд приходить до висновку, що виконавчий комітет може здійснювати управління житловим фондом за наявності відповідних повноважень міської ради та в межах, що останньою визначені. Апеляційним судом пропонувалось представнику відповідача надати відповідні документи на підтвердження того, що орган місцевого самоврядування передав повноваження щодо управління житловим фондом міста виконавчому органу, для чого у справі робилась перерва, проте представником виконавчого комітету такі документи представлені не були. Посилання представника відповідача про те, що виконавчий орган здійснює облік житлового фонду, а отже і управління ним, не беруться до уваги, оскільки не підтверджені належними доказами.

Отже, в матеріалах даної цивільної справи відсутні будь-які докази на підтвердження повноважень відповідача щодо управління житловим фондом міста, до складу якого входить спірна квартира.

Враховуючи, що Чернігівська міська рада та її виконавчий комітет є двома різними юридичними особами та проаналізувавши обставини справи, колегія суддів вважає, що належним відповідачем у даній справі має виступати саме Чернігівська міська рада, як розпорядник державного житлового фонду, а не її виконавчий орган. Проте, наведені обставини залишилась поза увагою районного суду, у зв'язку з чим суд вирішив справу та прийняв рішення про права та інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі, вислухавши заперечення і прийнявши докази від юридичної особи, права і інтереси якої вирішенням даного спору не зачіпатимуться. Визначення процесуального становища особи та залучення її до участі у справі на стадії апеляційного провадження діючим законодавством не передбачено.

Беручи до уваги наведене, апеляційний суд вважає, що, ухвалюючи судове рішення, районний суд прийшов до правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням, вказавши при цьому невірні мотиви для такої відмови, а отже рішення суду слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, п. 4 ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 січня 2018 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 26 квітня 2018 року.

Головуючий:Судді: