Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 310/2346/17 Головуючий у 1-й інстанції Крамаренко А.І.
Номер провадження 22-ц/778/258/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В,,

Кримської О.М.,

за участі секретаря Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання шлюбу недійсним, встановлення факту окремого проживання подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою, уточненою під час розгляду справи, до ОСОБА_5 про визнання шлюбу недійсним, встановлення факту окремого проживання подружжя.

В обґрунтування зазначеного позову зазначив, що 16.08.1978 року його мати ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_5

Проте, ОСОБА_5 тривалий час приховував, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах та веде спільне господарство з іншою жінкою, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_8

З серпня 2010 року ОСОБА_5 проживав окремо від ОСОБА_6, шлюбні відносини між ними були припинені та їх сім'я фактично розпалась, хоча брак між ними розірвано не було.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Посилаючись на те, що шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з початку носив формальний характер, був укладений відповідачем без наміру створення сім'ї з метою набуття прав та обов'язків подружжя, тобто був фіктивним, просив суд визнати шлюб, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 недійсним; визнати факт окремого проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_6 у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 04.08.2010 року і до смерті ОСОБА_6

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність рішення суду у зв'язку невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Учасники справи, будучи належним чином повідомлені проо час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки) до апеляційного суду не з'явилися. На адресу апеляційного суду надійшла заява від позивача ОСОБА_3.( апелянт у справі) в якій він прохає відкласти розгляд справи у зв'язку з його хворобою.

Розглянувши клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи, вивчивши матеріали справи, колегія суддів визнала причини неявки ОСОБА_3 у судове засідання неповажними і вважала за можливе розглянути справу без його участі та інших учасників справи, які не прибули до суду з огляду на такі обставини.

Згідно з ст. ст. 6, 11. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

Згідно з ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві ситорони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Згідно зі ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Апеляційне продження у даній справі відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3 12 жовтня 2017 року. Справа до розгляду апеляційним судом призначалася неодноразово, однак, в судове засідання 16.01.2018 року ОСОБА_3 не з'явився направив на адресу апеляційного суду клопотання про відкладання розгляду справу у зв'язку з його хворобою ( а.с. 135). В судове засідання 28,02.2018 року ОСОБА_3 не з'явився направив на адресу апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки має намір укласти договір з фахівцем у галузі права для отримання правової допомоги. ( а. с. 148), в судове засідання 18.04. 2018 року ОСОБА_3 також не з'явився.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що позивач не зацікавлений у якнайшвидшому вирішення справи, оскільки його дії спрямовані не на захист порушеного права, а на тяганину судового розгляду, що тягне за собою порушення як розумних строків розгляду справи, так і принципу рівності сторін.

Виходячи з того, що законом передбаченні строки розгляду апеляційної скарги і відкладення розгляду справи в цих межах неможливо та вважаючи на те, що неявка належно повідомленої особи не перешкоджає розгляду справи за її відсутності, керуючись принципами ефективності судового процесу, спрямованому на недопущення затягування розгляду справи та ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_3, ОСОБА_5 , та інших учасників справи.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасники справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неяки в судове засідання учасника справи ( його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб, 16.08.1978 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_6 (а.с. 61).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

Родинні відносини померлої з позивачем ОСОБА_3 підтверджуються свідоцтвом про народження останнього (а.с. 11).

З копії актового запису про шлюб №766 від 16.08.1978 року встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6. на час укладання шлюбу проживали за однією адресою: АДРЕСА_1, та до реєстрації цього шлюбу надали відповідні свідоцтва про розірвання попередніх шлюбів.

Сторонами у справі визнавалось, і у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України ( у редакції, чинної на час розгляду справи) не підлягає доказуванню, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в 1988 році та в 2000-2001 роках збудували житлові будинки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3, відповідно. Окрім того, подружжям було набуто право власності на ряд іншого нерухомого майна. За життя, ОСОБА_6 зверталася до Бердянського міського суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, який був задоволений.

Також представниками сторін у справі, у суді першої інстанції, не заперечується факт наявності між останніми неприязливих відносин, що унеможливлює їх спільне проживання за однією адресою.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про визнання шлюбу недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, укладений з дотриманням процедури державної реєстрації передбаченої законодавством, взяв до уваги його тривалість спільного проживання, ведення господарства, набуття спільного майна, і прийшов до висновку поро відсутність законних підстав для визнання шлюбу недійсним.

З висновками суду в цій частині позовних вимог колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до ст. 42 Сімейного кодексу України право на звернення до суду позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв'язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.

Згідно ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Частиною 1 ст. 14 Сімейного Кодексу України передбачено, що сімейні права є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

Згідно ст. 37 СК України шлюб є правозгідним, крім випадків, встановлених частинами першою - третьою статті 39 цього Кодексу, а також якщо він не визнаний недійсним за рішенням суду.

Стаття 38 СК України регламентує, що підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя.

Як роз'яснено у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" згідно з СК шлюб може бути визнано недійсним за рішенням суду або за заявою заінтересованої особи до органу РАЦС; позасудовий порядок визнання шлюбу недійсним настає при вчиненні сторонами при укладенні шлюбу таких істотних порушень умов вступу в шлюб, в силу яких він вважається недійсним і без рішення суду (ст.39 СК), зокрема у разі реєстрації шлюбу з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі; між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою, особою, яка до того була визнана недієздатною. У вказаних випадках за заявою заінтересованої сторони орган РАЦС анулює актовий запис про шлюб. При розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов'язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК).

Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також положень СК України та зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім'ю чи про його відсутність.

Згідно ст. 10 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

Зокрема, в якості основних доводів ОСОБА_3, зазначає, що поза увагою суду залишись такі факти, як: не проживання ОСОБА_5 з померлою та створення ним нової сім'ї, в якій народилась дитина, що вказує на відсутність шлюбних віносин між ними та визнання його недійсним.

Однак, колегія суддів не погоджується із такою позицією позивача, оскільки, якщо сімейні відносини після реєстрації шлюбу не склалися, це не є підставою для визнання його недійсним.

За теоретичним визначенням шлюб - це добровільний сімейний союз (спільність) жінки та чоловіка, спрямований на створення сім'ї, зареєстрований у встановленому порядку з дотриманням вимог закону, і такий, що породжує в них особисті майнові права й обов'язки.

Так, розглядаючи справи про визнання шлюбу недійсним, необхідно враховувати, що відповідний позов може бути задоволено незалежно від часу реєстрації шлюбу, якщо буде встановлено, що вона відбулась за відсутності взаємної згоди осіб, які одружилися, а також, у випадках: коли хтось із них в той момент не розумів значення своїх дій або не міг керувати ними, якщо ці особи (або одна з них) не мали наміру створити сім'ї (фіктивний шлюб); якщо вони (хтось із них) не досягли шлюбного віку і його не було знижено в установленому законом порядку (крім випадків вагітності дружини або народження дитини); якщо шлюб зареєстровано між особами, з яких хоч одна перебувала б в іншому шлюбі, або між родичами, між повнорідними й неповнорідними братами і сестрами, між усиновителями й усиновленими тощо.

Проте, як було встановлено судом першої інстанції при розгляді справи, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проіснував тридцять вісім років, тобто з моменту укладення 16 серпня 1978 року і по день смерті ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_3, і за вказаний період жоден із подружжя не звертався до відповідних органів з метою розірвання чи визнання такого шлюбу недійсним, що вже спростовує доводи позивача про відсутність наміру в його матері на створення сім'ї з відповідачем.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання позивача на відсутність у сторін намірів укласти шлюб спростовуються встановленими фактичними обставинами, а саме: дотриманням процедури державної реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, передбаченої законодавством, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, тривалість спільного проживання, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна.

Інших правових підстав, передбачених законодавством, для визнання шлюбу недійсним при перегляді оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення в частині визнання шлюбу недійсним не спростовують висновків суду, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відмовляючи в частині вимог по визнання факту окремого проживання подружжя ОСОБА_6 з 04.08.2010 року, то суд звернув увагу на положення ч. 1 ст. 56 СК України, що дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання, та неможливість спільного проживання сторін за однією адресою через тривалі неприязні відносини.

З такими висновком суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви позивач просив встановити факт окремого проживання його матері ОСОБА_6 з її чоловіком ОСОБА_5 з серпня 2010 року, оскільки вони хоча і перебували в зареєстрованому шлюбі, але шлюбні відносини між ними були припинені, ОСОБА_5 перебував в фактичних шлюбних відносиниаї з іншої жінкою ОСОБА_7, отже, у зв'язку з припиненням шлюбних відносин все майно яке придбала його мати з серпня 2010 року належить їй на праві особистої приватної власності. Цей факт ОСОБА_3 потрібно встановити для оформлення спадкових прав, після смерті його матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України ( в редакції, чинній нпа час розгляду справи) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 256 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що встановлення факту окремого проживання необхідно ОСОБА_5 для оформлення спадщини, що свідчить про наявність спору про право на спадщину між спадкоємцями, після смерті ОСОБА_6

Отже, зміст вимог позивача направлений на встановлення та підтвердження юридичного факту, який є підставою для визнання права на спадкування.

Разом з тим, вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову суд не перевірив чи тягне за собою юридичні наслідки факт, який позивач просить встановити та які саме, чи не підлягають такі наслідки визнанню за позивачем в судовому порядку за умов їх невизнання або оспорення відповідачем, як права чи законного інтересу.

Виходячи з наведеного, такі вимоги повинні розглядатися при звернення до суду з позовом про право на спадщину, після смерті ОСОБА_6, із зазначенням всіх спадкоємців останньої, проте, з такими вимогами ОСОБА_5 у цій справі до суду не звертався.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України ( в редакції, чинній на час розгляду справи) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про встановлення факту окремого проживання є передчасним, рішення в цій частині не можна вважати законним і обґрунтованим, а в задоволенні в цій частині позовних вимог слід відмови із підстав зазначених в мотивувальній частині постанови апеляційного суду.

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про встановлення факту окремого проживання у зв'язку з припиненням шлюбних відносин змінити, відмовивши у задоволенні позову в цій частині з підстав, зазначених в мотивувальній частині постанови апеляційного суду.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено протягом 10 днів.

Головуючий

Судді: