Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 295/15315/15-ц

провадження № 61-4057 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-Житомирська міська рада,
відповідач-ОСОБА_3,
третя особа-ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Житомирської області у складі суддів: Галацевич О. М., Широкової Л. В., Борисюка Р. М., від 26 жовтня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року Житомирська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовна заява Житомирської міської ради мотивована тим, що відповідачем ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 не дотримано межі власної земельної ділянки при будівництві паркану і це призвело до самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки із земель загального користування (проїзд) площею 0,0007 га. В добровільному порядку ОСОБА_3 вказані порушення не усунуто, а тому позивач був змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

На підставі наведеного Житомирська міська рада просила суд зобов'язати ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0007 га, що знаходиться на АДРЕСА_1, з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення огорожі, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 вересня 2016 року в позові відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстави і вимоги позову, оскільки наявний у матеріалах справи акт Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області не є достатнім доказом на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги з тих підстав, що він не містить відомостей про початкові точки з яких здійснювалось вимірювання. Також суд роз'яснив позивачеві про право на звернення до суду з клопотанням про проведення відповідної експертизи з метою встановлення обставин, що мають значення для розгляду справи, зокрема щодо встановлення факту користування відповідачем землею загального користування і у якому розмірі, однак Житомирська міська рада таким процесуальним правом не скористалася.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 26 жовтня 2016 року заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 вересня 2016 року скасовано і ухвалено у справі нове рішення суду про задоволення позову. Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0007 га на АДРЕСА_1 та привести її у придатний для використання стан шляхом знесення огорожі. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Житомирської міської ради 2 733 грн 80 коп. понесених судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами підстави позову і відповідачем їх не спростовано. У той же час суд першої інстанції допустив помилку в оцінці зібраних у справі доказів, а тому дійшов безпідставних висновків про недоведеність вимог позивача.

Наведені мотиви апеляційного суду ґрунтуються на тому, що Житомирська міська рада надала суду акт обстеження земельної ділянки з її планом на місцевості, акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, припис, протокол про адміністративне правопорушення і постанову про накладення адміністративного стягнення. Відповідна перевірка була проведена, а документи за її наслідками складені інспекторами Державної інспекції сільського господарства Житомирської області у межах повноважень, визначених статтями 5, 6, 10 Закону України «Про державний контроль за використанням і охороною земель», пунктами 4, 5 Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011. Крім того, за наслідками перевірки ОСОБА_3 сплатила шкоду, заподіяну внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, згідно розрахунку від 21 липня 2015 року в сумі 70 грн 61 коп. (а. с. 9, 11) та сплатила штраф за відповідне правопорушення згідно постанови про накладення адміністративного штрафу в сумі 170 грн (а. с. 10).

Апеляційний суд визнав зазначені докази належними та допустимими у розумінні статей 58, 59 ЦПК України та такими, що не спростовані відповідачем у справі. При цьому, наданий відповідачем державний акт на право власності на земельну ділянку, план земельної ділянки, угоду про порядок використання і розпорядження нею, схему забудови, фото паркану (а. с. 24-31) апеляційний суд визнав недостатніми доказами про законність і правомірність володіння земельною ділянкою на якій відповідачем встановлено спірний паркан.

Від проведення судової експертизи в суді апеляційної інстанції на підтвердження заперечень щодо законного використання ОСОБА_3 земельної ділянки та встановлення на ній паркану представник відповідача відмовився, а посилання відповідача на те, що саме на позивача має бути покладено обов'язок доказування, апеляційний суд визнав безпідставними, мотивувавши свої висновки тим, що положення статті 60 ЦПК України покладають на відповідача обов'язок по доведенню тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 26 жовтня 2016 року і залишити в силі заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 вересня 2016 року.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що апеляційний суд дійшов безпідставних висновків про доведеність підстав та вимог позову, оскільки надані у справі докази на підтвердження підстав позову про зайняття відповідачем земельної ділянки загального користування є неналежними.

Посилань на те, які саме норми процесуального чи матеріального права було порушено апеляційним судом при розгляді справи, касаційна скарга не містить.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно із частинами першою та другою статті 303 ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до вимог статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За правилами частини першої статті 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Частиною першою статті 144 Земельного кодексу України передбачено, що у разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля складають протокол про порушення та видають особі, яка допустила порушення, вказівку про його усунення у 30-денний строк. Якщо особа, яка допустила порушення земельного законодавства, не виконала протягом зазначеного строку вказівки державного інспектора щодо припинення порушення земельного законодавства, державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля відповідно до закону накладають на таку особу адміністративне стягнення та повторно видають вказівку про припинення правопорушення чи усунення його наслідків у 30-денний строк.

Встановлено, що актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 13 липня 2015 року № 33/22, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області, ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 не дотримано межі власної земельної ділянки при будівництві паркану, внаслідок чого зайнято землі загального користування (проїзд) площею 0,0007 га. На момент перевірки право власності або користування земельною ділянкою площею 0,0007 га за ОСОБА_3 не зареєстровано, що є порушенням статей 125, 126 Земельного кодексу України. Рішення органу місцевого самоврядування про передачу даної земельної ділянки відповідачу у власність або надання її у користування (оренду) чи іншого вчиненого правочину щодо даної земельної ділянки також відсутні (а. с. 4).

Згідно акту обстеження земельної ділянки від 13 липня 2015 року № 68/22, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області (а. с. 8), та плану земельної ділянки (а. с. 12) площа, на якій вчинено правопорушення становить 0,0007 га, зазначена земельна ділянка відноситься до комунальної власності.

13 липня 2015 року Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 і видано припис № 22/22 про усунення виявленого порушення вимог земельного законодавства щодо самовільного зайняття земельної ділянки (а. с. 5, 7).

22 липня 2015 року постановою державного інспектора сільського господарства Житомирської області № 22007 на ОСОБА_3 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 53-1 КУпАП (а. с. 9).

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд прийняв до уваги всі зазначені докази позивача у справі, оскільки вважав їх належними та такими, що одержані з дотриманням порядку, встановленого законом.

У той же час, відповідач не надала жодного доказу про правомірність використання нею саме спірної земельної ділянки площею 0,0007 га. Крім того, відповідач не надала суду доказів на підтвердження невизнання нею чи оспорення у порядку, передбаченому законом, вказаних вище актів, протоколу про адміністративне правопорушення, постанови про накладення адміністративного стягнення, тощо. І навпаки, матеріали справи містять докази про оплату відповідачем адміністративного штрафу та матеріальної шкоди (а. с. 10, 11), а тому наявні підстави вважати, що відповідачем визнано обставини щодо вчиненого порушення земельного законодавства України.

Апеляційний суд дотримався вимог статей 214-215, 303 ЦПК України, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд надав належну правову оцінку тому, що судом першої інстанції безпідставно допущено ухвалення рішення у справі про відмову в позові за відсутності належних і допустимих доказів про спростування підстав і вимог позову.

Посилання касаційної скарги, що апеляційним судом ухвалено рішення у справі на підставі неналежних доказів є безпідставними, оскільки надані позивачем у справі докази містять інформацію щодо предмета доказування і є належними засобами доказування при встановленні обставин цієї справи (частина перша статті 58, частина друга статті 59 ЦПК України, частина перша статті 144 Земельного кодексу України). Крім того, апеляційний суд надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам і за правилами частини першої статті 400 ЦПК України (тут і далі в чинній редакції) Верховний Суд не має процесуального права вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, а також висновків апеляційного суду про доведеність та обґрунтованість позову, то судове рішення суду апеляційної інстанції за правилами статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що судове рішення апеляційного суду слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, понесених сторонами при розгляді справи судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик