Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 645/3899/14-ц

провадження № 61-4535св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Харківська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2016 року у складі судді Федорової О. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Довгаль А. П., Коровіна С. Г., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - Харківська міська рада, про виділ Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями в натурі, припинення права спільної часткової власності, визначення порядку користування земельною ділянкою та вселення.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а інша 1/2 частини перебуває у власності його сестри ОСОБА_4 Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, яка виділена на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 05 листопада 1954 року № 4-7174 (1/2) та рішення Народного суду Московського району м. Харкова від 16 серпня 1972 року. Вказаний житловий будинок належав його батькам та після розірвання шлюбу між батьками, за рішенням Народного суду Московського району м. Харкова від 04 вересня 1973 року між батьками був визначений порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою. Після розірвання шлюбу їхніх батьків, він проживав із матір'ю та користувався приміщеннями, які були виділені в її користування, в подальшому його батько здійснив прибудову до житлового будинку, яка була зареєстрована на ім'я батька. Після смерті батьків він пропонував відповідачу у добровільному порядку розподілити цей будинок, проте ОСОБА_4 заперечує проти такого розподілу, стверджуючи, що будинок належить тільки їй. Крім того, відповідач встановила дверний проріз між приміщеннями 2-3 та 1-2, який був закладений їхніми батьками при розподілі житлового будинку, та на цей час відповідач користується усім житловим будинком та перешкоджає йому користуватися своєю власністю.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених вимог, просив виділити йому такі приміщення: кухню 1-1 площею 6,6 кв. м, житлову кімнату 1-2 площею 9,9 кв. м, житлову кімнату 1-3 площею 16,8 кв. м у житловому будинку літ. «А-1», розташованому за адресою: АДРЕСА_1, з надвірних споруд виділити: сарай літ. «Д», погріб літ. «Е», вбиральню літ. «З», 1/2 огорожі № 4, 1/2 хвіртки № 5, 1/2 замощення І, 1/2 колодязя № 3, перерозподілити ідеальні частки у праві спільної часткової власності та визначити його частку як 45/100, та частку ОСОБА_4 55/100, припинити право спільної часткової власності на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними спорудами, стягнути з ОСОБА_4 на його користь компенсацію за зменшення частки у праві власності на будинок у розмірі 5 127,50 грн; визначити порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, виділивши йому в користування земельну ділянку площею 231 кв. м, у тому числі: 1/2 частини земельної ділянки загального користування між співвласниками площею 54 кв. м, земельну ділянку площею 177 кв. м та вселити його в приміщення житлового будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1 з підстав, передбачених статтями 328, 364 ЦК України.

ОСОБА_4 позов не визнала та пояснила суду, що отримання рішення на перебудову щодо спільної власності має відбуватися за згодою іншого співвласника відповідно до статті 369 ЦК України, що може бути досить тривалим процесом. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція) передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Харківська міська рада подала до суду свої пояснення, згідно з якими при розгляді позовних вимог ОСОБА_3 про виділ частки в натурі з нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, та визнання порядку користування земельною ділянкою необхідно брати до уваги висновки будівельно-технічної експертизи уповноваженого органу.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що запропонований ОСОБА_3 варіант № 1 виділу його частки у спільній частковій власності є неможливим, оскільки вхід у приміщення 1-1, 1-2, 1-3, які позивач просить виділити в його користування, можливий лише через самовільно побудовані тамбур літ. «а6» та прибудову літ. «а4».

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що згідно з відповіддю ПАТ «Харківміськгаз» від 12 липня 2016 року за № 18.2/1582, вони не будуть заперечувати проведення робіт з газифікації приміщень, виділених під кухні, за умови демонтування самочинних прибудов. У випадку збереження самовільно побудованих споруд (прибудови: літ. «а4», «а6») виконання вимог судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертизи від 18 січня 2016 року № 9408/37/38 не можливе у зв'язку з порушенням пункту 6.28 ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання» (відсутнє природне освітлення в приміщенні «1-2»).

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення в частині відмови у задоволенні вимог про виділ частки та встановлення порядку користування земельною ділянкою та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 є необґрунтованою, оскільки справи не є тотожними. За першим варіантом, зазначеним в експертизі від 18 січня 2016 року № 9408/37/38, який він просив покласти в основу рішення суду, експертом був запропонований варіант виділу, що був визначений ще рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 вересня 1973 року. За вказаним варіантом поділу його матері ОСОБА_5 були виділені приміщення 1-2, 1-3, 1-4 в житловому будинку літ. «А-1» з окремим входом, а також земельною ділянкою площею 179,5 кв. м. Після поділу будинку його мати встановила у виділеній їй частині будинку окреме електрогазове обладнання. З 2013 року відповідач чинить йому перешкоди в користуванні приміщеннями 1-2, 1-3, 1-4 в будинку літ. «А-1» та демонтувала закладений дверний отвір між приміщеннями 1-2, 2-3 і почала користуватися усім будинком. Суди не звернули уваги на те, що у своєму висновку експерт не враховував самочинно збудовані приміщення літ. «а4» та «а6». Самочинне будівництво не є предметом спору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 31 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що будинок АДРЕСА_1 належав батькам позивача та відповідача: 1/2 частини - ОСОБА_6 на підставі договору на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого Першою харківською державною нотаріальною конторою 05 листопада 1954 року за № 4-7174, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 14 червня 1972 року за № 43847, та 1/2 частини - ОСОБА_5 на підставі рішення Народного суду Московського району м. Харкова від 16 серпня 1972 року, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 11 березня 1981 року за № 43847.

Рішенням Народного суду Московського району м. Харкова від 04 вересня 1973 року у справі № 2-1691 було визначено порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 між його співвласниками та виділено в користування ОСОБА_6 частину приміщення 1-2 площею 5,4 кв. м, зобов'язано останнього поставити перегородку за свій рахунок на відстані 2,85 кв. м з обладнанням виходу, виділено приміщення 1-6 площею 6,1 кв. м та 1-5 площею 8,3 кв. м; зобов'язано закласти за його рахунок двірні прорізи з цих кімнат в кімнати 1-3 та 1-4 та виділено йому 179,5 кв. м земельної ділянки, прилеглої до домоволодіння № 11, з надвірними спорудами: вбиральню літ. «Г», сарай літ. «Б» та погріб літ. «В». Крім того, вказаним судовим рішенням виділено в користування ОСОБА_5 частину приміщень 1-2, 1-3 площею 9,9 кв. м, 1-4 площею 16,8 кв. м із окремим виходом, 179,5 кв. м земельної ділянки. Двір площею 103 кв. м залишено в загальному користуванні співвласників.

28 серпня 1974 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано. Після смерті батьків позивача та відповідача кожен отримав по 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель та земельної ділянки.

Відповідно технічного паспорта, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20 лютого 2014 року, загальна площа житлового будинку складає 84,4 кв. м, із яких 41,1 кв. м - житлова площа та 43,3 кв. м - допоміжна.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 ставив питання про виділ у натурі частки із майна вказаного будинковолодіння, перерозподілити частки з відповідною компенсацією, припинити право спільної часткової власності та вселити його, оскільки ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у користуванні його частиною будинку з відповідними надвірними будівлями, спорудами та земельною ділянкою.Тобто просив поділити житловий будинок у натурі.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертизи від 18 січня 2016 року № 9408/37/38 експертом на розгляд суду запропоновано два варіанти розподілу в натурі будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до першого варіанту розподілу домоволодіння частки власників перерозподіляються таким чином: перший співвласник (позивач) - 45/100, другий співвласник (відповідач) - 55/100, та розраховано компенсацію в інвентарних цінах, яку має сплатити відповідач на користь позивача на суму 5 127,50 грн.

Згідно з першим варіантом розподілу необхідно між приміщеннями 2-3 та 1-2 демонтувати дверний блок, закласти дверний проріз; приміщення 1-2 площею 9,9 кв. м можливо використовувати як приміщення кухні відповідно до вимог пункту 2.24 ДБН В.2.2-15-2005; провести окремі мережі електропостачання, газопостачання, водовідведення та каналізації у разі їх відсутності.

Відповідно до другого варіанту розподілу домоволодіння частки власників перерозподіляються наступним чином: перший співвласник 50/100 (ОСОБА_3), другий співвласник (ОСОБА_4) - 50/100. Згідно з другим варіантом розподілу необхідно провести визначені у висновку експерта переобладнання та перепланування за проектом, розробленим організацією, яка має ліцензію на виконання такого виду робіт, проект підлягає погодженню з установами згідно з чинним законодавством.

Відповідно до статті 358 ЦК Україниправо спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК Українипри встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Згідно із висновком судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертизи від 18 січня 2016 року № 9408/37/38 за першим варіантом виділу будинковолодіння, необхідно провести такі перепланування та переобладнання: між приміщеннями 2-3 та 1-2 демонтувати дверний блок, закласти дверний проріз; приміщення 1-2 площею 9,9 кв. м можливо використовувати, як приміщення кухні відповідно до вимог пункту 2.24 ДБН В.2.2-15-2005. Провести окремі мережі електропостачання, газопостачання, водовідведення та каналізації у разі їх відсутності. За другим варіантом необхідно провести такі перепланування та переобладнання: між приміщеннями 2-3 та 1-2 демонтувати дверний блок, закласти дверний проріз; між приміщеннями 2-4 та 1-3 демонтувати перегородку та влаштувати перегородку таким чином: приміщення 1-3 площею 15 кв. м, приміщення 2-4 площею 10,1 кв. м; між приміщеннями 2-3 та 2-4 демонтувати перегородку та утворити приміщення площею 16,4 кв. м, забезпечивши переопирання конструкцій; приміщення 1-2 площею 9,9 кв. м можливо використовувати як приміщення кухні відповідно до вимог пункту 2.24 ДБН В.2.2-15-2005; провести окремі мережі електропостачання, газопостачання, водовідведення та каналізації у разі їх відсутності.

Частиною першою статті 364 ЦК Українипередбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК Україниправо спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, таким чином виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Зазначений правовий висновок висловлено в постановах Верховного Суду України: від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15.

У частині другій статті 367 ЦК Українивизначено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи зі змісту цієї норми, поділ є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, влаштування окремого виходу з будинку при варіантах, указаних у висновку експертизи від 18 січня 2016 року № 9408/37/38, для утворення двох ізольованих квартир можливе за рахунок окремого входу, який пролягає через самовільно побудовані споруди: прибудови літ. «а4», «а6» вартістю 32 209 грн.

Таким чином, якщо здійснити виділ частки позивача у натурі, у його фактичному користуванні залишаться прибудови літ. «а4» та «а6» як окремий вхід до квартири.

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок по АДРЕСА_1, прибудова літ. «а4» площею 18,5 кв. м та тамбур літ. «а6» площею 4,2 кв. м, побудовані у 1987 році, та мають наступні основні конструктивні елементи: бетонний фундамент, цегляні стіни, шиферне покриття. Матеріали справи не містять доказів узаконення в чинному порядку прибудови літ. «а4» та тамбура літ. «а6» до будинку по АДРЕСА_1. Не містять таких даних і матеріали інвентарної справи по спірному домоволодінню.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик