Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 759/12168/15-ц

провадження № 61-8807св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

заінтересовані особи - головний державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречух О. Я., начальник відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гоцій Б. І.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року у складі судді Мазур І. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року у складі колегії суддів Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 759/12168/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця та начальника відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві та просив суд визнати незаконними дії державного виконавця Гречух О. Я. по винесенню постанови ВП № 46953572 про відкриття виконавчого провадження від 23 березня 2015 року та зазначення в цій постанові суми боргу 133 283,38 грн. Визнати незаконними дії начальника відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гоцій Б. І. щодо відмови провести об'єктивну перевірку згідно з розпорядженням вищої інстанції та скасувати постанову ВП № 46953572 про відкриття виконавчого провадження від 23 березня 2015 року. Зобов'язати головного державного виконавця Гречух О. Я. та начальника відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ГоційБ. І. скасувати зазначену постанову про відкриття виконавчого провадження. Зняти арешт з майна.

Скарга мотивована тим, що бухгалтерія медичного підприємства ТОВ «Українська медична група», де він працює провізором аптеки, повідомила його, що відповідно до постанови ВДВС Шевченківського району м. Києва з 01 квітня 2015 року, починає примусово утримувати і перераховувати аліменти на його сина. Виконавча служба нарахувала величезну заборгованість з аліментів.

З 08 серпня 2006 року з 01 березня 2015 року виконавча служба не здійснювала заходів, щоб належним чином інформувати заявника про свої дії. В зазначений період він добровільно, без примусу, матеріально забезпечував свого сина ОСОБА_6, що підтверджується платіжними документами. Заборгованість з аліментів створена штучно, нараховувалась виконавчою службою виходячи із середньої заробітної плати, а не з його фактичного заробітку.

Начальник ВДВС Шевченківського району м. Києва не скористався своїми повноваженнями передбаченими частиною другою статті 83 Закону України «Про виконавче провадження», відмовився провести об'єктивну перевірку та не скасував незаконну постанову про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року, у задоволенні скарги відмовлено.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відкриваючи провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 06 грудня 2006 року Святошинським районним судом м. Києва, головний державний виконавець ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві діяв з дотриманням норм статей 17, 19, 22, 25 Закону України «Про виконавче провадження».

У квітні 2016 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій він просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що виконавча служба за 8 років не вживала жодних заходів щодо виконання виконавчого листа, з огляду на що утворилась заборгованість. Виконавча служба здійснила розрахунок заборгованості з аліментів, виходячи із середньої заробітної плати, як особи, яка не працює.

Зазначає, що з моменту ухвалення рішення про стягнення коштів на утримання сина він постійно надсилав гроші поштовими переказами, що підтверджується відповідними платіжними документами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суд установив, що 06 грудня 2006 року згідно з рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2006 року видано виконавчий лист № 2-4206/06 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_6 аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) починаючи з 03 серпня 2006 року.

02 березня 2015 року державний виконавець ВДВС Подільського районного управління юстиції у м. Києві під час примусового виконання виконавчого листа № 2-4206, виданого 06 грудня 2006 року, виніс постанову ВП № 23892145 про накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3

02 березня 2015 року виконавчий лист направлений за належністю до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві.

Згідно виписки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 10 березня 2015 року ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві накладено арешт на нерухоме майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

23 березня 2015 року головний державний виконавець ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречух О. Я. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-4206, виданого 06 грудня 2006 року Святошинським районним судом м. Києва.

Згідно із статтею 383 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Оскільки державний виконавець під час винесення постанови від 23 березня 2015 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-4206 дотримався зазначених вище вимог Закону України «Про виконавче провадження», суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні скарги, в тому числі і вимог зняття арешту з майна боржника, оскільки постанова державного виконавця ВДВС Подільського районного управління юстиції у м. Києві ВП № 23892145 від 02 березня 2015 року ОСОБА_3 не оскаржувалась.

Зазначення у постанові розміру заборгованості з виплати аліментів не свідчить про її незаконність.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними, викладеним ОСОБА_3 у апеляційній скарзі, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В.М. Коротун

В. І. Крат