Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 713/1003/15-ц
провадження № 61-4594св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (головуючого), Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач), залишив без задоволення касаційні скарги Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області та ОСОБА_6, а рішення апеляційного суду Чернівецької області від 01 липня 2016 року без змін.
При цьому колегія суддів зробила такий висновок: «Згідно з висновком криміналістичної експертизи […] підпис від імені ОСОБА_7 […] виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою. Відповідно до висновку експерта […] підписи від імені ОСОБА_7 […] виконані не ОСОБА_7, а іншою особою з наслідуванням його підпису. За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що заповіт від 10 березня 2016 року, посвідчений секретарем Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області, зареєстрований в реєстрі за № 49 та в рядку № 49 в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Вашківецької міської ради не відповідав волі спадкодавця, а тому відповідно до положень частини другої статті 1257 ЦК України він є недійсним».
Не можу погодитись із таким застосуванням частини другої статті 1257 ЦК України з наступних причин.
Аналіз статей 204 і 215 ЦК України свідчить, що законодавцем обраний підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
У частини першій статті 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним. У частині другій статті 1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин.
Таким чином, непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України,це має наслідком його нікчемність.
На підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами. Такий же висновок зроблено Верховним Судом України, який викладено у постанові від 02 березня 2016 року у справі за № 6-308цс16.
Тому колегії суддів слід було касаційні скарги задовольнити частково, у мотивувальній частині постанови суду касаційної інстанції констатувати нікчемність заповіту, скасувати рішення суду першої, апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Суддя В. І. Крат