П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 760/13046/15-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1292/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Лісовська А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мінюкова-Кручина Тетяна Павлівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мінюкова-Кручина Т.П., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована та продана ОСОБА_9 на підставі заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07.04.2014 року, яким визнано позивача та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Однак, вказане заочне рішення 14.10.2014 року було скасовано та 16.03.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовлено.

Ураховуючи, що приватизація квартири АДРЕСА_1 проведена без його згоди та з порушенням правил приватизації житла, вважав розпорядження про приватизацію спірного житла незаконним, а свідоцтво про право власності на спірну квартиру таким, що підлягає скасуванню.

Новим власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу № 889 від 03.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручина Т.П., став ОСОБА_4

Посилаючись на те, що продаж квартири був незаконним, оскільки, здійснений ОСОБА_1 тоді, коли справа перебувала на розгляді суду, а заочне рішення, на підставі якого ОСОБА_1 визнав позивача та інших зареєстрованих осіб такими, що втратили право користування вищезазначеною квартирою та зняв з реєстраційного обліку, було скасовано, просив суд визнати недійсним з дати видання та скасувати розпорядження органу приватизації відносно квартири АДРЕСА_1, крім того, визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу цієї квартири від 03.11.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т.П.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 17.08.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації за № 46083 від 13.08.2014 року, яким квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_1

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т.П. 03.11.2014 р., зареєстрований за № 889.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 365,40 грн., з кожного.

Не погодившись із таким рішенням суду Солом'янська районна в м. Києві державна адміністрація подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05.10.2015 року апеляційну скаргу відхилено, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17.08.2015 року залишено без змін (а.с.126).

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17.08.2015 року, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів скарги зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання незаконним розпорядження Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.08.2014 року № 46083, оскільки, на момент приватизації спірної квартири, він, ОСОБА_1, був наймачем зазначеної квартири і надав всі необхідні документи, передбачені Законом України «Про приватизацію Державного житлового фонду», а про наявність рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16.03.2015 р., яким у задоволенні його позову до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням було відмовлено, він не знав, копію його не отримував та має намір оскаржити його в апеляційному порядку.

Вказував на те, що суд, визнавши недійсним договір купівлі-продажу від 03.11.2014 року № 889, у порушення ст.ст. 316, 328 ЦК України, незаконно позбавив ОСОБА_4 його власності. Крім того, зазначив, що судом в ході розгляду справи не встановлено недобросовісність набуття спірної квартири ОСОБА_4

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8, ч. 1 Розділу ХІІІ (Прикінцеві та перехідні положення) ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

10 січня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених підстав.

У судове засідання ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, представник Солом'янської РДА у м. Києві, приватний нотаріус КМНО Мінюкова-Кручина Т.П. не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

За таких підстав колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності осіб, що не з'явились до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07.04.2014 року визнано ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

На підставі зазначеного рішення суду 14.07.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1 (а.с.76).

13.08.2014 року відділом приватизації державного житла управління з житлово-комунального господарства Солом'янської у м. Києві державної адміністрації на підставі розпорядження Солом'янської у м. Києві державної адміністрації № 46083 ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житло (а.с.87), відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на праві власності (а.с.32).

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 07.10.2014 року заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07.04.2014 року скасовано та призначено справу до нового розгляду у загальному порядку.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16.03.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовлено (а.с. 8-10).

При цьому, судом встановлено, що відповідачі не проживали в квартирі понад шість місяців з поважних причин, а тому суд продовжив пропущений ними строк, протягом якого за ними зберігається право користування жилим приміщенням.

03.11.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Новим власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу № 889 від 03.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мінюковою-Кручиною Т.П., є відповідач ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, маючи право користування спірною квартирою, був позбавлений можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, оскільки приватизація відбулась без його відома та згоди. Оскільки приватизація квартири є недійсною, суд також дійшов висновку про необхідність визнання недійсним і договору купівлі-продажу на підставі ч. 1 ст. 203 та ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як встановлено судом та не оспорювалось сторонами, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.8-10).

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07.04.2014 року визнано ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі розпорядження Солом'янської у м. Києві державної адміністрації № 46083 13.08.2014 року ОСОБА_1 відділом приватизації державного житла управління з житлово-комунального господарства Солом'янської у м. Києві державної адміністрації видано свідоцтво про право власності на житло.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 07.10.2014 року заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07.04.2014 року скасовано та призначено справу до нового розгляду у загальному порядку.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16.03.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовлено.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 приватизував квартиру на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07.04.2014 року, яке було скасовано, та втим самим відновлено права позивача на користування спірною квартирою.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 про наявність рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16.03.2015 року не знав не відповідають дійсності, оскільки, з тексту судового рішення убачається, що у судовому засіданні були присутні позивач та його представник (а.с.8).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання незаконним та скасування розпорядження, оскільки позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право на безоплатну приватизацію квартири.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215-235 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно ст. ст. 216, 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст. ст. 328, 330, 388 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами визначені у статті 71 ЖК України.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку.

Приватизація спірного жилого приміщення 13.08.2014 року відбулась без згоди та участі позивача, за яким зберігалося право на житло, що було підтверджено рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16.03.2015 року, і така приватизація порушила його житлові права.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16.03.2015 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням не оскаржувалося та є чинним.

Визнаючи недійсною приватизацію спірної квартири, із скасуванням розпорядження органу приватизації, суд дійшов правильного висновку про необхідність визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, у зв'язку з тим, що квартира вибула з користування позивача поза його волею.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України (у редакції, що була чинна на момент розгляду справи судом) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів, поданих сторонами.

Твердження скаржника про невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - не доведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норма матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому, підстави для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2018 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль