П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року м. Київ

Справа № 760/1505/16-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/2410/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Лісовська А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Оксюти Т.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що вони з відповідачкою з 28 вересня 1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 12 липня 2016 року було розірвано. Перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти, разом з відповідачкою придбали нерухоме майно, щодо поділу якого не дійшли згоди.

Відповідно до заяви про зменшення позовних вимог, просив припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50 кв.м; квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 72,0 кв. м; легковий автомобіль Fiat UNO, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Припинити право власності його (позивача) на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3, загальною площею 55 кв.м.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_1; легковий автомобіль Fiat UNO, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ним(позивачем) право власності на квартиру АДРЕСА_1, вартістю 1 287 000,00 грн. та на 33/60 частини квартири АДРЕСА_3, вартістю 828 850,00 грн., всього майна на загальну суму 2 115 850,00 грн. За ОСОБА_2 визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2, вартістю 1 903 000,00 грн.; на 7/60 частини квартири АДРЕСА_3, вартістю 175 816,67 грн. та на легковий автомобіль Fiat UNO, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 36 830,00 грн., всього майна на загальну суму 2 115 646,67 грн.

Також вважав, що з нього підлягає стягненню на користь відповідачки сума перевищення вартості його частки у розмірі 102 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50 кв. м; квартиру АДРЕСА_2, загальною площею72,0 кв. м; легковий автомобіль Fiat UNO, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3, загальною площею 55 кв.м.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наступне майно: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50 кв.м; квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 72,0 кв.м; 2/3 частини квартири АДРЕСА_3, загальною площею 55 кв. м; легковий автомобіль Fiat UNO, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50 кв. м та на 33/60 частини квартири АДРЕСА_3, загальною площею 55 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 72,0 кв. м; на 7/60 частини квартири АДРЕСА_3, загальною площею 55 кв. м, та легковий автомобіль Fiat UNO, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму перевищення вартості частки позивача в розмірі 102,00 грн., що перераховані на депозитний рахунок Солом'янського районного суду м. Києва згідно квитанції від 09 червня 2017 року №54.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 4 268,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 3 732,00 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд безпідставно визнав все спірне майно об'єктом спільної сумісної власності подружжя як таке, що придбане за час зареєстрованого шлюбу, не врахувавши, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Проте суд не прийняв до уваги та не надав належної правової оцінки тому факту, що позивач з 1996 року самостійного доходу не мав, а відтак будь-якої участі у придбанні спірного майна не брав. Крім того, стягуючи на користь відповідачки суму перевищення вартості частки позивача суд не застосував положення ч. ч. 4-5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набув чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У відповідності до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою суду від 19 лютого 2018 року у справі відкрито апеляційне провадження.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, зазначали, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Позивач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначав, що спір судом вирішений правильно, а відповідач належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилається в апеляційній скарзі, не надала.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силувимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 1989 року, який рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 12 липня 2016 року було розірвано.

За час перебування в шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано: двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 55 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17 грудня 2003 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення; двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 72,0 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 01 вересня 2004 року, виданим Головним управлінням житлового забезпечення;однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50 кв.м, яка придбана у 2004 році, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2; легковий автомобіль Fiat UNO, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1, придбано у 1998 року, зареєстрований за ОСОБА_2

Відповідно до договору дарування від 23.12.2003 року ОСОБА_3 подарував 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 неповнолітній на той час ОСОБА_5

Вартість спільного майна подружжя станом на 01 червня 2017 року становить:

двокімнатної квартири АДРЕСА_3 - 1 507 000,00 грн., вартість 2/3 частини якої становить 1 004 666,67 грн.;

двокімнатної квартири АДРЕСА_2 - 1 903 000,00 грн.;

однокімнатної квартири АДРЕСА_1 - 1 287 000,00 грн.;

легкового автомобіля Fiat UNO, 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 - 36 830,00 грн.

Спір між сторонами щодо вартості майна відсутній.

Загальна вартість спільного сумісного майна подружжя становить 4 231 496,67 грн., тобто, при розподілі кожному з подружжя припадає майно на суму 2 115 748,33 грн., які визначив суд, вирішуючи спір по суті.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, виходячи з того, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, а тому підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин до 01 січня 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Суд, застосувавши презумпцію спільності майна подружжя, яку відповідач не спростувала, правильно виходив із того, що спірне майно було придбано сторонами за період шлюбу, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. ст. 70, 71 СК України для його поділу з урахуванням рівності часток подружжя та правильно стягнув з позивача на користь відповідача суму перевищення вартості частки позивача.

Відповідачка належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, якими обґрунтовувала заперечення проти позову, зокрема, придбання спірного майна за особисті кошти та після припинення фактичних шлюбних відносин, суду не надала і не довела їх наявність і в апеляційному суді, презумпцію спільності майна подружжя не спростувала, свого процесуального обов'язку, передбаченого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не виконала.

Разом із тим, колегія судів не погоджується з висновками суду в частині вирішення позовних вимог про припинення права власності на майно.

Реєстрація права власності на спільне сумісне майно подружжя за одним із подружжя не свідчить про особисту приватну власність на таке майно, оскільки законодавцем презумується спільність майна подружжя.

Підстави припинення права власності визначені ст. 346 ЦК України. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Таким випадком, серед іншого, є поділ майна між співвласниками, що прямо закріплено в ч. 3 ст. 372 ЦК України.

Тобто, законодавець чітко визначив, що поділ майна, в даному випадку подружжя, є підставою для припинення їх права спільної сумісної власності на таке майно. Ухвалення судом рішення про поділ майна подружжя та визнання за кожним із подружжя права власності як на окремий об'єкт права власності, так і на частку у спільному майні, є підставою для проведення відповідних реєстраційних дій уповноваженою на це особою, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині є надмірно заявленими.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про припинення права власності на майно не ґрунтуються на вимогах закону.

За таких обставин, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про припинення права власності на майно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог про припинення права власності на майно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2018 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль