Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/1393/18 Головуючий у 1 інстанції: Горбачова Ю.В.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про стягнення несвоєчасно сплаченої заробітної плати, збитків та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про стягнення несвоєчасно сплаченої заробітної плати, збитків та моральної шкоди, який в процесі розгляду справи уточнив.

В позові зазначено, що на підставі наказу № 37/ОС від 22.08.2005 року він був призначений на посаду директора Мелітопольської філії ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Наказом по підприємству за № 90/ОС від 26.10.2011 року він був звільнений з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, тобто за одноразове грубе порушення трудових обов'язків керівника філії. Своє звільнення він оскаржив у судовому порядку і рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2012 року його звільнення було визнано незаконним, він був поновлений на роботі та з відповідача на його користь була стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу та моральна шкода. Не зважаючи на те, що рішення апеляційного суду Запорізької області в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць підлягало негайному виконанню, він був поновлений на роботі лише 22 липня 2013 року. 01 жовтня 2013 року він був звільнений з посади. За час роботи з липня 2013 року по жовтень 2013 року йому було сплачено заробіток у розмірі 9000 грн. При розрахунку заробітку відповідач брав за основу розмір його посадового окладу у розмірі 4000 грн., однак, як встановлено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2012 року його середньоденна заробітна плата складає 331,1 грн. Тобто, за час роботи з 22 липня 2013 р. по 01 жовтеня 2013 року відповідач повинен був сплатити йому заробіток у розмірі 15891,84 грн. (48 дн. х 331,08 грн.. де 48 дн. - кількість робочих днів відповідно до листа Мінсоцполітики України від 21.08.2012 р. "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 p.). Таким чином на теперішній час заборгованість по заробітній платі складає 6891,84 грн. Крім того, відповідно до колективного договору підприємства працівнику виплачується винагорода за підсумками праці за рік. Винагорода за 2011 - 2013 роки йому не нараховувалася та не сплачувалася, що є порушенням його прав. Таким чином вважає, що відповідач неправомірно не сплатив йому винагороду за 2011 - 2013 p.p. у розмірі 14000 грн. Він є пенсіонером. У 2013 році він звернувся до Управління пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі / надалі по тексту - Фонд/ з заявою про перерахунок його пенсії, однак, як вбачається з повідомлення Фонду, перерахунок здійснено не було. Підставою для цього послугувала та обставина, що відповідачем по справі своєчасно не було надано звіт в систему персоніфікованого обліку. Відповідно до таблиць, які були надані Фондом у відповіді, у зв'язку із несвоєчасним поданням відповідачем звіту в систему персоніфікованого обліку та відсутністю перерахунку пенсії станом на 01.04.2016 р. він недоотримав пенсійні виплати у сумі 4932,84 грн., та продовжує щомісячно недотримувати пенсію у розмірі 129,36 грн., що є його збитками. Крім того неправомірними діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, яка полягає в наступному. У зв'язку з багато чисельними порушеннями його прав з боку відповідача, які були зазначені вище, він перетерпів моральні страждання, переніс психоемоційний стрес, який негативно відобразився на стані його самопочуття та порушив існуючий уклад його життя. Спричинену йому моральну шкоду він оцінює в 14000 грн.

Посилаючись на ці обставини, просив стягнути з відповідача на його користь несвоєчасно сплачену заробітну плату у розмірі 6891,84 гривень, збитків в розмірі 4932,84 гривень, щомісячні збитки у розмірі 129,36 гривень починаючи з 01.04.2016 року, винагороду за 2011 - 2013 роки у розмірі 14 000 гривень, а також моральну шкоду у розмірі 14000 гривень.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_3, матеріальні збитки в розмірі 4932 (чотири тисячі дев'ятсот тридцять дві) гривні 84 (вісімдесят чотири) копійки, та моральну шкоду у розмірі 5000 (п'ять тисяч) гривень.

Зобов'язано Державне підприємство «Запорізький науково-виробничий цент стандартизації, метрології та сертифікації» виплатити ОСОБА_3 винагороду за 2011 рік та за період з 01 січня 2013 року по 01 жовтня 2013 року, виходячи з середньомісячної заробітної плати директора Мелітопольської філії Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», у відповідності з Положенням про виплату винагороди за результатами роботи за рік працівників ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скарго, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову та в цій частині постановити нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у розмірі 6891,84 грн., винагороду за підсумками роботи за 2011, 2013 роки в розмірі 14000 грн., щомісячні збитки за період з 01.04.2016 року по час винесення рішення в загальному розмірі 2587,2 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що на підставі наказу № 37/ОС від 22.08.2005 року позивач був призначений на посаду директора Мелітопольської філії ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Наказом по підприємству за № 90/ОС від 26.10.2011 року позивач був звільнений з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, тобто за одноразове грубе порушення трудових обов'язків керівника філії. Не погоджуючись зі звільненням позивач звернувся до суду з позовом про поновлення його на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області по цивільній справі № 2-82/2012 р. від 12 квітня 2012 року позивачу було у повному обсязі відмовлено в задоволенні позову. Не погоджуючись з вказаним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області позивач подав апеляцію на це рішення до апеляційного суду Запорізької області. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено. Відповідно до рішення апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2012 року позивач був поновлений на роботі директором Мелітопольської філії державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» та на його користь був стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення 26.10.2011 року по день постановлення рішення в розмірі 58 270 грн., а також моральна шкода в розмірі 200 грн.

Позивач був поновлений на роботі 22 липня 2013 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 25.06.2013 року з ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь позивача стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 79 790, 28 грн. за період з 11 липня 2012 року по день винесення рішення 25 червня 2013 року, а також стягнуто моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

На виконання рішення суду 22 липня 2013 р. згідно наказу по підприємству позивач був поновлений на роботі у посаді директора філії з посадовим окладом у розмірі 4000,00 грн., який був дійсним на момент його звільнення. Розмір посадового окладу, встановлений у наказі позивачем не оскаржувався.

Після поновлення на роботі з 22 липня 2013 року позивач у той же день згідно з наказом по підприємству №279/в від 22.07.2013 р. отримав відпустку у кількості 30 календарних днів з 22.07.2013 по 20.08.2013 р. з виплатою відпускних у розмірі 4056,30 грн., які розраховані відповідно до абз. 4 п.2 розділу II Постанови KM України від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно з наказом по підприємству №311/в від 19.08.2013 р. позивач отримав ще одну відпустку у кількості 30 календарних днів з 21.08.2013 по 20.09.2013р. з виплатою відпускних у розмірі 4056,30 грн., які розраховані відповідно до абз. 4 п.2 розділу II Постанови KM України від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Під час перебування у відпустці позивач захворів та згідно з листком непрацездатності перебував на лікарняному з 31.08.2013 по 09.09.2013 р., за цей період отримав виплати по тимчасовій непрацездатності у розмірі 1142,82 грн., які розраховані відповідно до п. 10 Постанови KM України від 26.09.2001 № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням». Відповідно до наказу №366/в від 13.09.2013 позивачу продовжено відпустку у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю в період відпустки на 10 календарних днів з 21.09.2013 по 30.09.2013 р.

01 жовтня 2013 року ОСОБА_3 було звільнено з посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва та скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України у розмірі 3400,00 грн., яка розрахована відповідно до абз. 4 п.2 розділу II Постанови KM України від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Окрім цього, позивач отримав заробітну плату за один день праці (день звільнення) у розмірі 173,91 грн., розрахованого згідно посадового окладу.

Позивач за період з 22 липня 2013 по 01 жовтня 2013 року отримав заробітну плату, з урахуванням усіх обов'язкових платежів, у сумі 12 829,33 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що оскільки нарахування заробітної плати та оплата за час відпустки та тимчасової непрацездатності з часу поновлення позивача на роботі і по день його звільнення здійснювалася у відповідності з вимогами законодавства, а саме абз. 4 п.2 розділу II Постанови KM України від 08.05.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та п. 10 Постанови KM України від 26.09.2001 № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням», є безпідставним посилання на необхідність здійснення розрахунку по оплаті відпустки та днів тимчасової непрацездатності, виходячи з середньоденного розміру заробітної плати, встановленої у рішенні Апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2012 року.

Доводи апеляційної скарги щодо не стягнення з відповідача винагороди за результатами роботи за відпрацьований 2011 - 2013 роки не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Так, відповідно до Закону України «Про оплату праці», винагорода за підсумками роботи за рік, не є основною заробітною платою, а є заохочуванням, яке нараховується за спеціальними системами і положеннями, тобто за правилами, які встановлені на підприємстві. Відповідно до умов колективного договору та положення про виплату винагороди за результатами роботи за рік, які діють на підприємстві та діяли у Філії, винагорода прямо пов'язана з кінцевим результатом роботи підприємства, розмір винагороди пов'язується з особистим вкладом кожного працівника у загальні результати діяльності підприємства, право на отримання винагороди за результатами роботи за рік мають працівники, які числяться у штаті та відпрацювали на підприємстві повний календарний рік.

У 2012 році винагорода на підприємстві не виплачувалася внаслідок погіршення фінансового становища на підприємстві. Дану обставину визнав в судовому засіданні позивач та не наполягав на задоволенні вимоги про виплату винагороди за 2012 рік.

Рішенням суду зобов'язано Державне підприємство «Запорізький науково-виробничий цент стандартизації, метрології та сертифікації» виплатити ОСОБА_3 винагороду за 2011 рік та за період з 01 січня 2013 року по 01 жовтня 2013 року, виходячи з середньомісячної заробітної плати директора Мелітопольської філії Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», у відповідності з Положенням про виплату винагороди за результатами роботи за рік працівників ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

Щодо стягнення недоотриманих сум пенсії на майбутнє, у розмірі 129,36 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду, що вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки суд не може встановити, чи буде порушено право позивача у майбутньому.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги повністю повторюють зміст її позовної заяви, були предметом дослідження суду першої інстанції, який дав їм належну оцінку у своєму рішенні, і повторної перевірки ці доводи не потребують.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 грудня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді:

Апеляційний суд Запорізької області

ЄУН 320/612/16

Провадження №22ц/778/1393/18 Головуючий у 1 інстанції: Горбачова Ю.В.

Суддя-доповідач: Воробйова І.А.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вступна та резолютивна частина

19 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про стягнення несвоєчасно сплаченої заробітної плати, збитків та моральної шкоди, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 грудня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: