Справа № 359/2322/16-ц Головуючий у І інстанції Вознюк С. М.
Провадження № 22-ц/780/1616/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 12.04.2018
П О С Т А Н О ВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спільне майно та стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним. З червня 2013 року він проживав у фактичному шлюбі з ОСОБА_3 В період спільного проживання вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет, який складався із його заробітної плати та доходів відповідача від підприємницької діяльності. У січні 2014 року вони придбали автомобіль марки «Great-Wall», номерний знак НОМЕР_1, вартістю 108000 грн., який зареєстрували на імя відповідача. При цьому, автомобіль було придбано частково за грошові кошти, отримані в кредит у ПАТ «Дельта Банк», а ще 30000 позивач взяв у борг у своєї матері ОСОБА_4 Позивач зазначав, що 01 листопада 2014 року він на вказаному автомобілі потрапив у ДТП. Після вказаної події та відновлення транспортного засобу стосунки між ним та ОСОБА_3 погіршилися, остання почала відмовляти позивачу у користуванні автомобілем. У березні 2015 року сторони припинили свої стосунки.

Оскільки спірний транспортний засіб було придбано за їх з відповідачем спільні кошти в період проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, позивач просив суд визнати спірний транспортний засіб спільним майном позивача та відповідача, а також стягнути з відповідача на його користь в порядку поділу спільного майна половину вартості авто, яка становить 54000,00 грн.

24.06.2016 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.10.2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 05.07.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.06.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26.10.2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами розгляду рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі та не взято до уваги доводів, якими він обґрунтовував свою позицію. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а суд за результатами розгляду справи оцінює усі представлені сторонами на підтвердження їх позицій докази в сукупності та вирішує справу за результатами такої оцінки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було належним чином доведено його посилань на проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу та придбання в ході такого проживання спірного авто. За таких умов з точки зору суду першої інстанції наявність правових підстав для задоволення позову відсутня.

З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

В ході розгляду справи судом були допитані свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які підтвердили посилання позивача про факт його спільного проживання з відповідачем в період з червня 2013 р. до березень 2015 р. та ведення ними спільного господарства. Хоча інший свідок ОСОБА_7 й заперечувала такі твердження, їх слід оцінити критично, оскільки такі покази йдуть врозріз як з показами інших свідків, так і з іншими матеріалами справи. Зокрема, окрім показів свідків, факт проживання позивача разом з відповідачем в належному їй та її матері житлі в АДРЕСА_1 підтверджується представленим до суду актом обстеження життлово-побутових умов відповідача та її матері (а.с.3), відповідно до якого в період з 01.06.2013 року по 09.03.2015 року позивач проживав разом з ними. При цьому, незважаючи на те, що у квартирі зареєстровані лише ОСОБА_7 та ОСОБА_3, комунальні послуги за цей період нараховувалися на 3 чоловік. В цей же період за адресою своєї реєстрації в м. Переяслав-Хмельницький позивач не проживав, про що свідчать лист Управління соціального захисту населення Переяслав-Хмельницької міської ради № 104 від 23.01.2018 р. (а.с. 149) та акти обстеження матеріально-побутових умов матері позивача - ОСОБА_4 (а.с. 150-151).

Хоча в ході розгляду справи відповідач й заперечувала ту обставину, що вищевказані нарахування житлово-комунальних послуг в її з матірю квартирі були проведені на 3 чоловік у звязку з проживанням у квартирі позивача, та зазначала, що нарахування проводилися через проживання в квартирі її родича, в той же час жодного належного та допустимого доказу з цього приводу до суду не представила, у звязку з чим такі твердження не можуть бути прийняті судом.

Зважає при розгляді справи суд й на те що в постанові Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01.12.2014 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 5) зазначено, що позивач хоча й був зареєстрований на час скоєння ДТП в м. Переяслав-Хмельницький Київської області, фактично проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Окрім зазначеного, при вирішенні справи судом також береться до уваги й надана позивачем копія записів відповідача, автентичність якої остання підтвердила в судовому засіданні, де відповідач відмічала витрати обох сторін, здійснені ними разом на спільні потреби, що з точки зору колегії суддів апеляційного суду свідчить про ведення сторонами спільного господарства. Іншою обставиною, яка хоча й опосередковано, однак в сукупності з іншими доказами підтверджує посилання позивача на спільність проживання сторін однією сімєю та ведення ними спільного господарства, є той факт, що поручителем за отриманим на імя відповідача кредитом для придбання спірного автомобіля виступив саме позивач, який цим прийняв на себе обовязок солідарного з відповідачем погашення кредитної заборгованості у разі її виникнення.

Усе вищенаведене з точки зору колегії суддів апеляційного суду свідчить про те, що в період з середини 2013 року по березень 2015 року позивач та відповідач проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство.

Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що у січні 2014 року на імя відповідача було придбано та зареєстровано автомобіль марки «Great-Wall» вартістю 108000 грн. Вказаним транспортним засобом керували як відповідач, так і позивач. При цьому частина коштів на придбання авто (54 000,00 грн.) було отримано за кредитним договором від 13.01.2014 р., укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 Поручителем за вказаним кредитом відповідно до договору поруки № К-5650040/п виступив ОСОБА_2

Зважаючи на вищевикладені висновки суду про те, що на час придбання спірного автомобіля сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, та враховуючи положення ст. 74 СК України, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Окрім вимоги про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю сторін позивач також просив суд розділити вказане майно між сторонами, стягнувши з відповідача на його користь 54000,00 грн. в якості компенсації вартості ? автомобіля.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України, зокрема й щодо рівності часток сторін та можливості поділу спільного майна між ними. В той же час, висуваючи вимогу про стягнення з відповідача на його користь компенсації його власності у спірному майні, позивач виходив з вартості автомобіля, визначеної на час його придбання. Враховуючи той факт, що від придбання автомобіля минув значний час, в ході якого авто як перебувало в експлуатації, так і було пошкоджене в ДТП, в результаті чого мало втратити частину товарного вигляду, заявлена позивачем ціна явно не відповідає дійсній вартості такого майна на час поділу. Жодного ж доказу з приводу вартості авто на час розгляду справи до суду представлено не було, незважаючи на неодноразові розяснення позивачу обовязку та способів доведення даної обставини. За таких умов суд приходить до висновку про недоведеність позовної вимоги щодо стягнення з відповідача 54000,00 грн., в результаті чого вона не може бути прийнята судом та підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково та ухвалює нове у відповідній частині або змінює судове рішення у разі неповного зясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції в ході розгляду справи не в повній мірі зясував усі обставини, що мають значення для її вирішення, а викладені у рішенні з цього приводу висновки не відповідають обставинам справи, у звязку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спільне майно та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки «Great-Wall», державний номерний знак НОМЕР_1, спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3, належним їм на праві спільної сумісної власності. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1463 (одна тисяча чотириста шістдесят три) гривні 68 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_8