Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 222/90/14-ц

провадження № 61-3755св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, частковим правонаступником якої є ОСОБА_5,

представник позивача - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4, частковим правонаступником якої є ОСОБА_5, до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Гаврилової Г. Л., Попової С. А., Лопатіної М. Ю., від 12 грудня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 1996 року вона мешкала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_9, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2013 року. Разом з ОСОБА_9 вони проживали у належному йому на праві власності житловому будинку АДРЕСА_1. За час спільного проживання у 1997 році вони за спільні кошти придбали автомобіль «ВАЗ 21011», номерний знак НОМЕР_1, а з 1998 року до 2011 року, протягом якого ОСОБА_9 не працював і доходу не мав, за її особисті кошти у зазначеному будинку були проведені будівельні та ремонтні роботи, внаслідок чого будинок значно поліпшено, він істотно збільшився у вартості. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, його спадкоємцем є син - ОСОБА_7

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя, її та ОСОБА_9, житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ-21011, номерний знак НОМЕР_1, визнати за нею право власності на 2/3 частки вказаного житлового будинку та автомобіля.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області у складі судді Подліпенця Є. О. від 15 червня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано домоволодіння АДРЕСА_1 та автомобіль «ВАЗ 21011», номерний знак НОМЕР_1, спільною власністю подружжя: ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частки домоволодіння АДРЕСА_1 та на 1/2 частку автомобіля «ВАЗ 21011», номерний знак НОМЕР_1.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що сторони з 1996 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у житловому будинку АДРЕСА_1 і позивач несла витрати на його поліпшення та утримання, що істотно збільшило вартість будинку, також сторони набули за час спільного проживання автомобіль «ВАЗ 21011», номерний знак НОМЕР_1.

Справа апеляційним судом розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 15 червня 2015 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано автомобіль «ВАЗ 21011», номерний знак НОМЕР_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку автомобіля «ВАЗ 21011», номерний знак НОМЕР_1.

У решті позову відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції тачастково задовольняючи позов ОСОБА_4, виходив із того, що у справі не встановлено, що за участю ОСОБА_4 та ОСОБА_9 була збільшена житлова площа будинку, який належав ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2000 року, тому підстав визнавати спірний жилий будинок спільною сумісною власністю відповідно до статті 17 Закону України «Про власність», чинного на час спірних правовідносин, та статті 62 СК України немає, оскільки після проведених ремонтних та будівельних робіт у вказаному будинку жила площа його не змінилася. При цьомуОСОБА_4 не зверталась з вимогами про відшкодування їй витрат на поліпшення житлового будинку.

Крім того, спірний автомобіль придбано за час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому він є їх спільною сумісною власністю і позивачу належить 1/2 його частка.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що 21 листопада 2017 року апеляційний суд заслухав сторону відповідача у відсутності іншої сторони, надавши штучні переваги стороні відповідача, оскільки представник відповідача - ОСОБА_8, надавала суду пояснення у відсутності іншої сторони, у зв'язку з чим її представник не мав можливості реалізувати свої процесуальні права у повному обсязі, зокрема, задавати питання представнику відповідача та висловлювати свою думку з приводу клопотань. Таким чином, судом порушено принцип рівності сторін перед законом і судом, закріплений у статті 5 ЦПК України 2004 року.

Висновки апеляційного суду щодо відсутності доказів витрат на поліпшення житлового будинку не ґрунтуються на законі та суперечать матеріалам справи, не відповідають фактичним обставинам, внаслідок чого порушено її права, оскільки істотно занижено вартість понесених нею витрат на проведення ремонтних робіт у спірному будинку.

У квітні 2018 року ОСОБА_7 в особі представника - ОСОБА_8, подав до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив рішення згідно з наданими доказами, правильно встановив фактичні обставини.

2 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

За змістом пункту 1 статті 13 Закону України «Про власність» об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і

виробничого призначення.

Згідно з положеннями статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Судом установлено, що за час спільного проживання у 1997 році сторони придбали автомобіль «ВАЗ 21011», номерний знак НОМЕР_1.

ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2000 року належало домоволодіння АДРЕСА_1 загальною площею 70,8 кв. м, житловою площею 39,7 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, його спадкоємцем є син - ОСОБА_7, який у встановлений законом строк звернувся із заявою про прийняття спадщини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2013 року встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_4 з 1996 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу по АДРЕСА_1.

Відповідно до договору дарування від 16 березня 2016 року ОСОБА_4 відчужила 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що члени сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 ЖК УРСР обов'язок не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво.

Згідно з витягами з Реєстру прав власності на нерухоме майна від 27 листопада 2007 року, від 27 жовтня 2008 року житлова площа будинку АДРЕСА_1 не змінилася та становить 39,7 кв. м, загальна площа 70,8 кв. м. Отже, істотного збільшення вартості майна не відбулось.

При цьому вимоги про відшкодування затрат на будівництво ОСОБА_4 не заявляла.

Разом з тим спірний автомобіль придбано ОСОБА_4 та ОСОБА_9 за час спільного проживання та за спільні грошові кошти, тому підлягає поділу.

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей атей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги щодо порушення принципу рівності сторін перед законом і судом є безпідставними, оскільки представник позивача брав участь у розгляді справи, подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності ОСОБА_4

При цьому учасники судового процесу мають рівні права щодо: ознайомлення з матеріалами справи; отримання відомостей про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів; можливості брати участь у судових засіданнях; можливостей заявляти клопотання і відводи, заперечувати проти них; можливості подавати докази, брати участь у дослідженні доказів; користування правовою допомогою; ознайомлення з журналом судового засідання; можливості оскаржувати судові рішення у частині, що стосується їхніх інтересів тощо, яких сторона позивача не була позбавлена.

Також не заслуговує на увагу посилання касаційної скарги про надання ОСОБА_4 доказів на підтвердження понесених нею витрат на проведення ремонтних робіт у спірному будинку, оскільки істотного збільшення вартості майна не відбулось, а вимоги про відшкодування затрат на будівництво вона не заявляла.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк