Справа №461/2085/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2018 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

при секретарі Збожній О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним пунктів кредитного договору,

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк», в якому просить визнати недійсними п.1.1, 1.12 кредитного договору № Z60.293.70392 від 25.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» в частині сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, визнати недійсним графік щомісячних платежів розділу 6 вказаного кредитного договору, зобовязати відповідача зарахувати кошти в сумі 28507,00 грн. отримані в рахунок сплати комісії, на виконання умов п.1.2 кредитного договору від позивача, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в порядку визначеному п.2.1 кредитного договору, а саме в рахунок сплати позивачем строкових процентів та тіла кредиту.

Позов мотивує тим, що 25 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» укладений кредитний договір №Z60.293.70392. Відповідно до п.п.1.2, 1.12 кредитного договору, у такому встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів, який міститься у розділі 6 кредитного договору. Фактично розмір комісії в чотири рази перевищує розмір процентів за користування кредитом за кредитним договором. Позивач вважає, що такі умови кредитного договору є несправедливими, такими, що суперечать актам цивільного законодавства, зокрема Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168, Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, позивач вказує, що ним сплачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у загальній сумі 28507,00 грн., а тому, зважаючи на недійсність п.п.1.1,1.12 кредитного договору, сплачені позивачем кошти на підставі п.2.1 кредитного договору повинні бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, згідно якої позов підтримує та просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав відзив на позов, згідно якого позов заперечує та просить розглядати справу у відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Судом встановлено, що 25 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» укладений кредитний договір №Z60.293.70392 /а.с.9-12/.

Відповідно до п.п.1.2, 1.12 кредитного договору, у такому встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів, який міститься у розділі 6 кредитного договору.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення кредитного договору) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

За положеннями ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пп.3.4, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобовязані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу з обґрунтуванням вартості супутньої послуги. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Як видно з кредитного договору №Z60.293.70392 від 25.05.2017 року, у такому не зазначено про те, які саме послуги за оспорювану комісію надаються банком., у чому полягають послуги банку щодо обслуговування кредитної заборгованості та не обгрунтовується їх вартість.

При цьому, як видно з графку щомісячних платежів, який міститься у розділі 6 кредитного договору, розмір комісії більш ніж у чотири рази перевищує розмір процентів за користування кредитом за кредитним договором.

Отже, умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову комісію за обслуговування кредитної заборгованості, є несправедливими умовами договору.

При цьому, суд враховує висновки Верховного Суду України у постановах від 16.11.2016р. у справі №6-1746цс16, від 06.09.2017р. у справі №6-2071цс16.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 ЦК України).

Також, як видно із наданих позивачем копій квитанцій /а.с.13-23/, останнім було сплачено відповідачу комісію за обслуговування кредитної заборгованості у загальній сумі 28507,00 грн.

Згідно п.2.1 кредитного договору, позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 щомісячних внесків включно ждо 24 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів. Платежі здійснюються на транзитний рахунок з якого проводиться погашення заборгованості за договором.

Отож, з врахуванням вищенаведеного, суд приходить до переконання, що оскаржувані п.п.1.1, 1.12 кредитного договору суперечать вищезгаданим нормам Закону, тобто є незаконним та такі слід визнати недійсними.

Разом з тим, вимога щодо визнання недійсним графіку щомісячних платежів розділу 6 вказаного кредитного договору підлягає задоволенню частково, а саме в частині комісії, оскільки в решті така є безпідставною.

Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

З поданої представником позивача копії квитанції видно, що позивачем було понесено витрати за надання правової допомоги у розмірі 6 600 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України суд,

вирішив:

Позов задоволити частково.

Визнати недійсними п.1.1, 1.12 кредитного договору № Z60.293.70392 від 25.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» в частині сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Визнати недійсним графік щомісячних платежів розділу 6 кредитного договору № Z60.293.70392 від 25.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк», в частині комісії

Зобовязати ПАТ «Ідея Банк» зарахувати кошти в сумі 28507,00 грн. отримані в рахунок сплати комісії, на виконання умов п.1.2 № Z60.293.70392 від 25.05.2017 року від позивача, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в порядку визначеному п.2.1 кредитного договору, а саме в рахунок сплати позивачем строкових процентів та тіла кредиту.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 6 600 (шість тисяч шістсот) гривень 00 коп. витрат на правову допомогу.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Стрельбицький В.В.