Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 757/10655/15-ц

провадження № 61-1091св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), ЖуравельВ. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві,

представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7,

треті особи: державні реєстратори Реєстраційної служби Суворовського РУЮ у м. Херсоні ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_10 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року у складі судді Батрин О. В. та на рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2016 року у складі колегії суддів Мазурик О. Ф., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 18 лютого 2014 року з Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про незаконне відчуження предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1, що забезпечує повернення кредиту за кредитним договором № 623/0081-0000003 від 03 червня 2008 року, отриманого ОСОБА_4 у ПАТ «ВТБ Банк». Незаконне відчуження предмету іпотеки було здійснено на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Посилаючись на те, що при укладанні договору купівлі-продажу була відсутня згода Банку як іпотекодержателя, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 28 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнати протиправними дії та рішення, вчинені державними реєстраторами.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року провадження в частині позовних вимог про зобов'язання вчинити дії та визнання дій протиправними - закрито.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року в задоволені позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк» про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 28 січня 2015 року, укладений без згоди іпотекодаржателя (за підробленим рішенням суду) відповідно до частини другої статті 215 ЦК Українита частини третьої статті 11 Закону України «Про іпотеку» є нікчемним і визнання його недійсним не має потреби, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволено: визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи, дійшов неправильного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки спірний договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки, відповідно до умов іпотечного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_4, укладено без згоди іпотекодержателя - ПАТ «ВТБ Банк».

12 серпня 2016 року та 13 серпня 2016 року представник ОСОБА_5 та ОСОБА_10 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги, у яких просять скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга представника ОСОБА_5 мотивована тим, що апеляційний суд при розгляді справи дійшов помилкового висновку про визнання спірного договору недійсним, оскільки враховуючи положення Закону України «Про іпотеку», вказаний правочин є сам по собі недійсним і не потребує такого визнання у судовому порядку; вказані обставини тягнуть за собою застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, адже квартира вже після укладення спірного договору від 28 січня 2015 року ним продана ОСОБА_10 Крім того, представник відповідача вказує, що судами не було враховано, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 28 січня 2015 року квартира в іпотеці під забороною відчуження не перебувала та не потребувала згоди банку на вчинення даної угоди.

Касаційна скарга ОСОБА_10 мотивована тим, що іпотечний договір містить умови, які суперечать Закону України «Про іпотеку» і ставлять під сумнів наявність у ПАТ «ВТБ Банк» прав іпотекодержателя. Вказує, що судами не перевірено дані обставини та не встановлено, чи дійсно порушено права іпотекодержателя, які на її думку можуть бути захищені в інший спосіб, зокрема, передбачений статтею 23 Закону України «Про іпотеку» спосіб.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаними касаційними скаргами.

03 листопада 2016 року до суду надійшло заперечення ПАТ «ВТБ Банк» на касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_10, в яких просить залишити без змін рішення апеляційного суду, а касаційні скарги відхилити. Вказує, що апеляційним судом правильно встановлено фактичні обставини справи, а оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 січня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди встановили, що 03 червня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 623/0081-0000003, відповідно до умов якого йому надано кредит в розмірі 997 000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 12,69% річних строком до 03 серпня 2035 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором кредиту 03 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 145,8 кв.м., яка належить ОСОБА_4

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 066 484,00 грн.

Постановою державного виконавця 07 травня 2014 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_4

28 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 49.

Даний договір укладений без згоди іпотекодержателя на підставі підробленого рішення суду, яким знято арешт на квартиру та заборону її відчуження.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами.

На підставі частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16.

Пунктом 3.1.2. Іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець має право володіти і користуватися предметом іпотеки відповідно до його призначення. Розпоряджатись (в т.ч. відчужувати), передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду тощо, замінювати на аналогічне за ліквідністю майно, змінювати правовий статус предмета іпотеки, передавати предмет іпотеки в наступну іпотеку виключно за письмовою згодою іпотекодержателя.

Як встановили суди, на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 2015 року, що знаходиться в АДРЕСА_3, вона перебувала під забороною відчуження на підставі договору іпотеки від 03 червня 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «ВТБ Банк», проте, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі підробленого рішення суду були вилучені записи про вказані обмеження, у зв'язку з чим на момент укладення спірного договору згода іпотекодержателя не вимагалась.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні ОСОБА_9 від 16 грудня 2014 року, яким припинено обтяження (арешт нерухомого майна) спірної квартири; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні ОСОБА_11 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 грудня 2014 року, яким припинено обтяження квартири; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні ОСОБА_11 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 грудня 2014 року, яким припинено іпотеку квартири; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 28 січня 2015 року.

Скасування припинення обтяжень нерухомого майна та виключення запису з Єдиного реєстру заборон не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-1382цс16 від 26 жовтня 2016 року.

За таких обставин апеляційний суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк», адже договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки відповідно до умов іпотечного договору, було укладено без згоди іпотекодержателя ПАТ «ВТБ Банк», що є підставою для визнання його недійсним.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_10 зводяться до переоцінки доказів та її незгоди з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що в силу статті 400 ЦПК України не входить до повноважень касаційного суду.

Підстав для задоволення касаційних скарг та скасування оскаржуваних судових рішень у передбаченому статтями 411, 412 ЦПК України порядку немає.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. І. Крат

В. П.Курило