Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 464/4485/15-ц

провадження № 61-12058ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - житлово-будівельний кооператив № 209,

представник позивача - Оприска Микола Васильович,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 січня 2017 року у складі судді Теслюка Д. Ю., та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року у складі суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., у справі за позовом житлово-будівельного кооперативу № 209 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості по орендній платі,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року житлово-будівельний кооператив № 209 (далі - ЖБК № 209) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості по орендній платі.

Уточнену позовну заяву мотивовано тим, що відповідно до договору оренди від 08 листопада 2010 року, укладеного між ЖБК № 209 та ОСОБА_5, квартира АДРЕСА_1 передана в оренду відповідачу терміном до 01 березня 2011 року, тобто на 4 місяці, із встановленням орендної плати у розмірі 600 грн щомісяця. Договір продовжував діяти, оскільки сторони не виявляли бажання його розірвати. Листом від 12 лютого 2015 року відповідач був попереджений про бажання позивача розірвати договір оренди з пропозицією добровільно звільнити займане ним приміщення.

Станом на травень 2015 року відповідач не звільнив займане приміщення та не сплатив заборгованість по орендній платі, яка станом на травень 2015 року становить 21 600 грн.

У запереченнях на позовну заяву представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4 зазначила, що відповідно до статті 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватись майном після закінчення строку дії договору оренди, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Останній договір оренди квартири між сторонами був укладений на термін з 08 листопада 2010 року по 01 березня 2011 року, тобто на 4 місяці. Отже, договір був автоматично пролонгований на такий самий термін - на наступні 4 місяці з 01 березня 2011 року по 01 липня 2011 року. Чинним законодавством України не передбачено багаторазову пролонгацію, а лише разову - на той строк, який був раніше встановлений договором.

Таким чином, відсутні правові підстави для нарахування орендної плати квартири після 01 липня 2011 року.

Крім того, представником було заявлено про застосування судом строків позовної давності.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року, позов ЖБК № 209 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ЖБК № 209 заборгованість по орендній платі у розмірі 21 000 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що наявні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмовив з цих підстав у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по орендній платі за період з травня 2012 року по червень 2012 року.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до договору оренди у відповідача виникла заборгованість по орендній платі за період з червня 2012 року по травень 2015 року, яка підлягає сплаті.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що 08 листопада 2010 року між ЖБК № 209 та ОСОБА_5 було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1, на строк з 08 листопада 2010 року по 01 березня 2011 року, тобто на 4 місяці. Після закінчення строку дії зазначеного договору його було автоматично пролонговано на такий самий термін - на наступні 4 місяці з 01 березня 2011 року по 01 липня 2011 року.

Відповідно до статті 764 ЦК України не передбачено багаторазової пролонгації договору кожного разу по закінченню попереднього строку, на який було пролонговано договір. У зв'язку із неправильним застосуванням зазначеної статті судами попередніх інстанцій не застосовано строки позовної давності до вимог про стягнення боргу.

Сторони не укладали новий договір оренди після 01 березня 2011 року чи після 12 вересня 2011 року, а тому відсутні правові підстави для подальшого нарахування та стягнення орендної плати.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною третьою статті 2 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги , провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами тривалий час існують договірні відносини щодо оренди квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до договору від 08 листопада 2010 року, укладеного між ЖБК № 209 та ОСОБА_5, здано в оренду терміном до 01 березня 2011 року одно - кімнатну квартиру АДРЕСА_1 для проживання в ній сім'ї відповідача, який приймає вказану квартиру й зобов'язується провести в ній за власний кошт відновлювальний ремонт та повернути дану квартиру ЖБК № 209 по закінченню строку оренди в належному стані.

Відповідно до частини п'ятої статті 137 ЖК УРСР, житлово-будівельний кооператив діє на основі статуту, прийнятого відповідно до Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу загальними зборами громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, і зареєстрованого в установленому порядку.

Згідно із частиною першою статті 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним кооперативом, є його власністю.

Положеннями статті 144 ЖК УРСР передбачено, що договір найму укладається у письмовій формі з наступною реєстрацією в правлінні житлово-будівельного кооперативу.

Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно із частиною першою статті 822 ЦК України у разі спливу строку договору найму житла, наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на тих самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що з вимогою про відмову в укладенні договору оренди на новий строк ЖБК № 209 звернулося лише 11 лютого 2015 року, тому договір оренди вважається продовженим.

Частиною третьою статті 815 ЦК України передбачено, що наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла.

Пунктом 2 договору оренди квартири від 08 листопада 2010 року передбачено, що орендар зобов'язується щомісячно оплачувати поточні рахунки за надані комунальні послуги та вносити на рахунок ЖБК № 209 орендну плату у розмірі 600 грн.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідачем взяті на себе зобов'язання за договором оренди, зокрема, з внесення плати за користування орендованим приміщенням не були виконані, в зв'язку з чим за період з травня 2012 року по травень 2015 року у відповідача утворилась заборгованість за договором оренди у розмірі 21 600 грн. Доказів, які б спростовували наявну заборгованість відповідача за договором оренди, не надано.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Апеляційний суд правильно визначив, що на підставі аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до вірного висновку про необхідність застосування інституту позовної давності та часткове задоволення позову ЖБК № 209 і стягнення з ОСОБА_5 заборгованості по орендній платі за договором оренди квартири від 08 листопада 2010 року за період з червня 2012 року по травень 2015 року у розмірі 21 000 грн.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник