Єдиний унікальний номер 235/6125/14-ц Номер провадження 22-ц/775/87/2018
Номер провадження 22-ц/775/87/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Груіцької Л.О.,

суддів: Новосьолової Г.Г., Новосядлої В.М.,

секретар: Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Бахмуті Донецької області матеріали цивільної справи № 235/6125/14-ц,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою його представником за довіреністю ОСОБА_3 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року,

(суддя Філь О.Є., рішення ухвалене 31 жовтня 2017 року в приміщенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області),

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 10.11.2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 1 276 560,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив,що 01.01.2011 року він та відповідач по справі уклали договір позики, за яким він надав позику ОСОБА_2І, у розмірі 108 000,00 доларів США. Строк повернення позики за умовами договору обумовлено не пізніше 31.12.2012 року.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 С,О, задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2І, на користь ОСОБА_1 суму боргу 1 276 560,00 грн. та судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду відповідач, через свого представника подав апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, таким що підлягає скасуванню. Зазначив,що позивач не передавав йому у власність готівку в сумі 108 000 доларів США, розписка була безгрошова. Договір позики був укладений на підтвердження наявності заборгованості, а не на підтвердження реальної передачі грошових коштів.

Позивач ОСОБА_1 заперечень проти доводів апеляційної скарги суду не надав.

У судовому засіданні апеляційного суду в режимі відео конференції представник ОСОБА_2- ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог , відмовити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Просив суд скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином( а.с.50), суд не повідомив про поважність причин неявки в судове засідання апеляційного суду. За таких обставин, апеляційний суд визнає неявку ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду на 25 квітня 2018 року на 12 годину неповажною, й вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, адвоката відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до пунктів 11, 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції від 03.10.2017 року, введений в дію 15.12.2017 року, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу.

Судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено,що 01.01.2011 року відповідач ОСОБА_2 за договором позики отримав у позивача ОСОБА_1 гроші в сумі 108000 доларів США, на підтвердження чого він написав розписку, у якій дав зобовязання повернути зазначену суму 31.12.2012 року (а.с. 18).

Із договору позики вбачається, що ОСОБА_2, 01.01.2011року взяв в борг у ОСОБА_1,грошові кошти в сумі 108 000 доларів США. Забовязався повернуту дану суму в строк до 31.12.2012 року(а.с.18).

Таким чином, зобовязання з повернення коштів позивачеві, відповідач підтвердив своїм підписом.

Відтак ОСОБА_4 не виконав належним чином взяті на себе зобовязання з повернення грошових коштів за договором позики від 01.01.2011 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2017 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання договору позики, укладеного 01.01.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 удаваним правочином (а.с. 158-164).

Зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 липня 2017 року (а.с. 165-170).

У відповідності зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позикина тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

В зазначеному випадку договір позики був укладений у письмовій формі відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, тому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч. 1 ст. 57 ЦПК України, ч. 1 ст. 58 ЦПК України.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано договір позики, укладений у письмовій формі (а.с. 18).

Згідно ч. 1 статті 1049 діючого ЦК України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В зазначеному випадку договором було встановлено строк повернення позики 31.12.2012 року.

Відповідно до статей 525 та 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Однією з умов належного виконання зобовязання є його виконання належними субєктами.

Частина перша статті 510 Цивільного кодексу України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У частині 1 ст. 527 Цивільного кодексу України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із ч. 2 ст. 527 Цивільного кодексу України виконання зобовязання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку і обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Цей висновок суду є правильним, він підтверджений дослідженими в судовому засіданні доказами, які надані сторонами.

В рішенні суду ці докази наведені і відповідно до вимог ст. 76, 81, 82 ЦПК України їм дана належна правова оцінка.

Таким чином, зазначені обставини дають підстави для висновку про законність вимоги позивача про повернення боргу.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд не повно зясував обставини, що мають значення для справи, дав неналежну оцінку доказам по справі та ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, суперечить встановленим обставинам справи, наявним у справі доказам, які суд належно оцінив, та дійшов обґрунтованого висновку, правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги у частині того, що гроші відповідач у позивача не брав, а договір займу приховував договір купівлі продажу квартири, оскільки відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2017 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання договору позики, укладеного 01.01.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 удаваним правочином (а.с. 158-164).

Зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 липня 2017 року (а.с. 165-170).

Вказаним рішенням встановлено, що «…. матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1, укладаючи договір позики 01.01.2010 року, діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено два правочини, а саме договір про заміну сторонни в зобовязанні і договір про купівлю-продажу квартир из розстроченням платежу, що договір та їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення їнших правових наслідків та отримання якоїсть особистої користі і таких доказів…. судом при розгляді справи не встановлено, що сторонни правочину діяли свідомо для досягнення іншої мети, що їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди…».

Відповідно до ст.82 ч.4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визна-чені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визна-чених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В ст. 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зо-бовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені дого-вором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є дока-зом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальни-ку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на на-буття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути одно-сторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кіль-кох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що перед-бачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до розписки відповідач зобов'язався повернути не пізніше 31.12.2012 року. Проте на час розгляду справи у суді сума боргу не повернута.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду першої інстанції, без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368,374,376,382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником за довіреністю ОСОБА_3 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року, залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2018 року.

Головуючий: Л.О.Груіцька

Судді: Г.Г.Новосьолова

ОСОБА_6