Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 753//16268/16-ц

провадження № 61-9629св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 січня 2018 року у складі судді Кирилюк Г. Г.,

встановив:

У вересні 2016 ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, що еквівалентно 381 600 грн, та пеню за несвоєчасне їх повернення у розмірі 786 861 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 14 листопада 2013 року між ним та відповідачем був укладений попередній договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, що знаходяться на АДРЕСА_1, за умовами якого він передав ОСОБА_5 аванс у розмірі 123 150 грн, що є еквівалентом 15 000 доларів США, а остання зобов'язалася придбати нерухоме майно не пізніше ніж 28 лютого 2014 року.

Посилаючись на те, що у строки, обумовлені попереднім договором, договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки між ними не укладено, просив позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року у складі судді Кириченко Н. О. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму основного боргу в розмірі 391 870,50 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки між сторонами укладений не був відповідач повинен повернути позивачу отримані за попереднім договором кошти в сумі 391 870,50 грн (еквівалент 15 000 доларів США).

Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_6 13 листопада 2017 року оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 19 січня 2018 року ОСОБА_5 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року на підставі статей 357, 358 ЦПК України.

Апеляційний суд виходив із того, що подача апеляційної скарги поза межами встановленого строку на апеляційне оскарження відбулася внаслідок недобросовісного виконання заявником та її представником своїх процесуальних обов'язків, підстави для поновлення цього строку, на які ОСОБА_5 посилається, не є поважними.

У касаційній скарзі, що подана представником ОСОБА_6, ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, справу направити на розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд, визнавши причину пропуску строку на апеляційне оскарження неповажною та відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, порушив статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та позбавив її конституційного права на апеляційне оскарження рішення суду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України (у редакції, що була чинною на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України, яка була чинною на момент подачі апеляційної скарги, апеляційна скарга залишається без руху, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року частково задоволено позов і в цей же день проголошено вступну та резолютивну його частини.

В судовому засіданні 12 червня 2017 року був присутній представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, який отримав копію рішення суду, а сама ОСОБА_5 особисто отримала завірену копію рішення 26 липня 2017 року.

Відповідно до положень частини 222 ЦПК України в редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення, у разі проголошення вступної та резолютивної частин судового рішення особам, які брали участь у справі і були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення видаються копії судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин.

13 листопада 2017 року ОСОБА_5 оскаржила рішення суду першої інстанції до апеляційного суду та подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що про наявність рішення суду першої інстанції дізналась лише на початку листопада 2017 року. Під час проголошення судового рішення 12 червня 2017 року був присутній її представник, який отримав вступну та резолютивну його частину. Повний текст рішення судом на їх адресу не направлявся й отриманий представником був лише 08 листопада 2017 року.

Ухвалою від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без руху та надано строк вказати інші поважні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Зазначаючи інші підстави для поновлення строку, представник ОСОБА_5 послався на те, що остання заяву від 12 червня 2017 року про видачу копії рішення суду не подавала та повний його текст 26 липня 2017 року не отримувала, підпис належить не їй. При цьому доказів на підтвердження своїх доводів не надав.

Європейський суд з прав людини зауважив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людиниa і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції перевірив зазначені ОСОБА_5 та її представником ОСОБА_6 причини пропуску процесуального строку та правильно врахував те, що заявник була обізнана про ухвалене рішення суду першої інстанції, та, визнавши наведені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження неповажними, застосувавши положення статті 358 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_5 у відкритті апеляційного провадження у зв'язку з пропуском строку апеляційного оскарження.

Доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом принципу справедливого суду, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є необґрунтованими, з огляду на те, що подання апеляційної скарги після спливу п'яти місяців з моменту постановлення оскаржуваного рішення суду першої інстанції та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності. При цьому доказів, які б свідчили, про добросовісне здійснення ОСОБА_5 своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на своєчасне одержання судового рішення, заявник не надала.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат