АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2478/18 Справа № 204/2379/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків, 3 проценти річних, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на його користь суму боргу за договором позики від 25 грудня 2012 року у розмірі 479 490 грн.

На момент звернення до суду з позовом про стягнення цих коштів курс долара становив: за 100 доларів США 799,30 грн., що й обумовило звернення до суду з позовом про стягнення 479 400 грн.

Станом на момент ухвалення рішення у справі № 204/3627/13-ц, а саме 14 квітня 2014 року курс долару становив: за 100 доларів США 1297,7090 грн., у звязку з чим еквівалент суми позики склав 778 625,40 грн. Різниця становить 299 135,40 грн., що за офіційним курсом долару США на 14 квітня 2015 року склало 23 051,00 доларів США.

На 14 квітня 2015 року, тобто на момент звернення позивача до суду із даним позовом, курс долара США становить: за 100 доларів США 2288,20 грн., у звязку з чим еквівалент збитків, що виникли за договором позики від 25 грудня 2012 року, становить 527 452,98 грн. (23 051,00 доларів США Х 22,88 грн. = 527 452,98 грн.).

Вважає, що йому завдано збитків, у розмірі що склав курсову різницю у валюті на день ухвалення рішення про стягнення з відповідача позики та на день звернення з даним позовом до суду. Крім того, зазначив, що з відповідача слід стягнути 3% річних за користування чужими грошима у розмірі 30 462,38 грн., та процентів від суми позики, з урахуванням облікової ставки НБУ, які становлять 98 160,13 грн.

На підставі викладеного, просив суд стягнути збитки у розмірі 527 452,98 грн., 3% річних у розмірі 30 462,38 грн., проценти за обліковою ставкою НБУ у розмірі 98 160,13 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі: 18 522,76 грн. - три проценти річних за прострочення виконання грошового зобовязання; 59 463,32 грн. проценти за користування позикою.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно договору позики відповідач зобовязався повернути позивачу грошові кошти в строк до 01 травня 2013 року, однак фактично виконав свої зобов»язання лише 13 серпня 2014 року, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають проценти за користування позикою за період з 25 грудня 2012 року (отримання коштів) по 13 серпня 2014 року (повернення позики), на рівні облікової ставки НБУ, оскільки договором позики не встановлений розмір процентів та 3% річних у розмірі 18 522,76 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення втрат від курсової різниці, суд першої інстанції виходив з того, що немає підстав для стягнення курсової різниці, оскільки законодавством не передбачено стягнення з жодної із сторін договору позики курсової різниці в разі збільшення або зменшення курсу іноземної валюти до національної грошової одиниці. Посилання позивача на зміну офіційного курсу гривні щодо долара США, в результаті чого грошові кошти знецінилися, не може бути прийнято до уваги, оскільки він, звертаючись до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, просив стягнути заборгованість у гривні, розраховану відповідно до офіційного курсу валют на день подачі позову, тому вважав позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та безпідставними.

В апеляційній скарзі, поданій 23 січня 2018 року,особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність встановлених судом обставин у справі, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням суду вирішено про її права та обовязки, оскільки відмовляючи ОСОБА_3 у стягненні курсової різниці позики, порушені її права, як дружини, так як зазначені грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.361 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року, з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 25 грудня 2012 року у розмірі 479 490 грн.

Згідно постанови Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 13 серпня 2014 року закінчено виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 204/3627, виданого 23 липня 2014 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 479 490 грн., у звязку зі сплатою заборгованості у строк для самостійного виконання рішення суду.

Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд першої інстанції зазначив, що сторони визначили зобовязання в іноземній валюті, але ці гроші вже були стягнуті у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу на підставі рішення суду, що набрало законної сили і виконано.

Отже, виник спір щодо правової природи такого правого поняття, як «курсова різниця української гривні до долара США».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави.

Згідно з наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього наказу встановлено, що курсова різниця це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Частиною першою статті 1040 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16; від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17).

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (пункт 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).

Згідно вимог чинного законодавства розяснено, що у тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджене, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Верховний Суд України акцентував увагу на тому, що при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16).

За таких обставин, висновок суду про відмову у стягненні втрат від курсової різниці є обґрунтованим та відповідає нормам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що норми чинного законодавства (ст.ст. 22,533,598,599 ЦК України) дають підстави вважати курсову різницю збитками у розумінні ч.2 ст. 22 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки правові підстави для здійснення нарахування саме курсової різниці після стягнення заборгованості за рішенням суду відсутні. В цьому випадку договірне зобов'язання відповідача по поверненню отриманої позики з постановленням вказаного судового рішення трансформувалось у грошове зобов'язання по виконанню рішення суду.

Разом з тим, несвоєчасне виконання рішення суду допускає можливість застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, на підставі яких оскаржуваним рішенням на користь позивача було стягнуто 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання та проценти за користування позикою.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_6

ОСОБА_7