Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 316/459/17 Головуючий у 1-й інстанції Вільямовська Н.О.
Номер провадження 22-ц/778/1232/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Енергодарської міської ради Запорізької області, Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Енергодарської міської ради Запорізької області, Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона з 12.12.1998 року по 09.08.2007 рік перебувала у зареєстрованому шлюбу з відповідачем. Від шлюбу мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

За час спільного проживання, а саме у 2004 році, їхня сімя, яка складалася на той момент з трьох осіб - ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, отримала в гуртожитку ізольоване житлове приміщення № 58, розташоване у корпусі № 2 будинку № 2 по вулиці Центральна в м. Енергодар Запорізької області.

Проте, сімейне життя не склалося, шлюб між сторонами був розірваний 09.08.2007 року.

Сторони разом з сином мешкали в даній квартирі до припинення стосунків. Припинивши шлюбні відносини з позивачем, відповідач на початку літа 2007 року зібрав речі і документи та вибув зі спірної квартири в інше житлове приміщення № 42, яке знаходиться в тому ж гуртожитку, де проживають сторони.

15.12.2007 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_7 з яким мають спільну доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 Позивач, її чоловік та спільна дитина, а також син позивача від першого шлюбу мешкають та зареєстровані у спірній квартирі. Позивач зазначає, що відповідач проживає з жінкою з якою декілька років назад уклав шлюб. Вважає, що відповідач перестав відноситися до даної квартири як до свого постійного місця проживання та добровільно мешкає в іншому житловому приміщенні.

Відповідач участі в оплаті комунальних послуг не приймає, всі витрати несе позивач. Тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного, позивач просила суд, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №58 в корпусі №2 будинку №2 по вулиці Центральна в місті Енергодар Запорізької області у звязку з вибуттям на інше постійне місце проживання. В правове обґрунтування ОСОБА_3 посилається на положення ст. 107 ЖК Української РСР.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача на користь скаржника судові витрати, сплачені при поданні апеляційної скарги.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення ( судової повістки), які приєднанні до матеріалів справи до апеляційного суду не зявилися, від ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання, в якому останні прохають розглядати справу без їх участі, апеляційну скаргу підтримують просять її задовольнити.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст. 371, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 та інших учасників апеляційного розгляду, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, яке було чинним на час видачі ордеру на спірне жиле приміщення, визначено права, обовязки мешканців гуртожитку, які певним чином обмежені порівняно з правами наймачів, встановленими статтями 61, 64, 65, 117 глави розділу 2 розділу ЖК Української РСР щодо користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду. Положеннями чинного законодавства не передбачено права осіб, які займають в гуртожитку ліжко-місце, звертатися до суду з вимогами щодо житлових прав інших мешканців гуртожитку, оскільки таким правом наділений власник гуртожитку або уповноважений ним орган у межах своєї компетенції.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що місце проживання та реєстрації позивача ОСОБА_3 є житлове приміщення № 58 по вул. Центральна, буд. № 2, корпус 2.

Так спірна кімната житловою площею 26 кв. м. отримана сторонами ОСОБА_5 (голова родини), ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_6 (син), згідно Ордеру на жиле приміщення у гуртожитку № 599 від 2004 року, який виданий ОСОБА_5 лікарю СМСЧ-1, для тимчасового проживання відокремленим підрозділом « Запорізька АЕС» (а.с. 7).

Згодом шлюб між сторонами було розірвано. Позивач повторно уклала шлюб з ОСОБА_7 та від шлюбу має дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Енергодарської міської Ради № 65 від 17.03.2016 року ( тт.. 1 а.с. 206-207) гуртожиток « ОСОБА_9 1, 2, 3», який розташований за адресою вул. Центральна, буд.2 м. Енергодар, Запорізької області переданий у комунальну власність територіальної громади м. Енергодар, його статус залишений без змін, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради від 17.03.2016 року № 65 « Про тимчасове застосування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для малосімейного гуртожитку «Молодіжне» ( 1.2 підїзд) за адресою: вул. Скіфська, 12; малосімейного гуртожитку «Ентузіаст», за адресою вул. Козацька, 11, гуртожитку «ЗАЕС» за адресою пр., Будівельників, 25 б, гуртожитку « ОСОБА_9 1, 2, 3» за адресою вул. Центральна, буд.2.

Відповідно до рішення № 14 від 07.12.2016 року Енергодарської міської Ради, гуртожиток «ОСОБА_9 1,2,3» розташований за адресою: м. Енергодар вул. Центральна, 2 залишено у статусі «гуртожиток» та надано дозвіл на приватизацію його житлових і нежитлових приміщень його законними мешканцями (а.с. 205).

Згідно до ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Аналогічні за змістом правові норми містяться у Примірному положенні про гуртожитки, затвердженому постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208, яке було чинним на час видачі ордеру на спірне жиле приміщення, та у діючому Положенні про гуртожитки, затвердженому наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27 квітня 2015 року № 84 і зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 3 липня 2015 року за № 778/27223.

Відповідно до зазначених Положень жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті міських (крім міст Києва та Севастополя), районних у містах рад, районних у місті Києві та Севастополі державних адміністрацій.

Відповідно до ч. 5 Положення про гуртожитки за призначенням гуртожитки поділяються на два види: для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні однієї сім'ї).

На підставі пп. 5 п. "б" ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до делегованих повноважень виконавчих органів рад відноситься, у тому числі, облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням.

Користування гуртожитками, у т. ч. надання жилої площі в них, умови проживання та виселення, регулюються нормами глави 4 статті 127-132 ЖК УРСР, та нормами Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 27.04.2015 року № 84 та які не передбачають права осіб на звернення до суду з вимогами про визнання іншої особи такою, що втратила право користування чи проживання в ньому.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що положеннями чинного законодавства не передбачено права осіб, які проживають в гуртожитку, в даному випадку позивача ОСОБА_3, яка проживає в кімнаті № 58 гуртожитку за адресою вул.. Центральна, буд.2 м. Енергодар, звертатися до суду з вимогами щодо житлових прав інших мешканців гуртожитку, свого колишнього чоловіка ОСОБА_5, оскільки таким правом наділений власник гуртожитку або уповноважений ним орган у межах своєї компетенції. З урахуванням наведеного суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Позивач звертаючись до суду, стверджувала, що після припинення між сторонами шлюбних відносин на початку літа 2007 року фактично вибув на постійне проживання в житлове приміщення, яке знаходиться в тому ж гуртожитку, що і спірна кімната, а тому просить виселити його з кімнати на підставі ст. 107 ЖК України.

Колегія вважає, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, а позивачем не надано доказів на підтвердження факту вибуття відповідача на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, що виключає правові підстави для задоволення позову з підстав, передбачених ст. 107 ЖК України.

Відповідно до вимог ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це у листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У статтях 10, 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду) визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи позивача про те, що відповідач вибув до іншого житлового приміщення, колегія не бере до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Сторони дійсно розлучилися 09.08.2007 року, але з цього часу по серпень 2013 року ОСОБА_10 користувався житловим приміщенням кімнатою № 58, що підтверджується отриманою ним поштовою кореспонденцією за адресою гуртожиток «Славутич», а саме, вул. Центральна, буд. 2 корпус № 2 м. Енергодар, Запорізької області.

В своїх запереченнях ОСОБА_3 зазначає, що між сторонами виникли конфлікти в 2013 році, коли ОСОБА_3 змінила замок у кімнату та винесла всі речі відповідача, в результаті чого він був позбавлений можливості мешкати за місцем реєстрації.

Зазначені обставини підтверджуються неодноразовими звернення відповідача, починаючи з вересня 2013 року, до директора житлового-готельного комплексу Управління забезпечення та функціонування об'єктів ВП ЗАЕС ОСОБА_11 з приводу усунення перешкод з боку ОСОБА_3 у проживанні в кімнаті гуртожитку (звернення від 13.09.2013р., 14.10.2013р., 01.11.2013р., 28.11.2013р., 13.12.2013р., 27.12.2013р., 21.01.2014р., 27.02.2014р., 18.03.2014р., 03.04.2014р., 24.04.2014р., 05.06.2014р., 19.06.2014р., 07.07.2014р.), а з листопада 2013 року - до начальника Управління забезпечення та функціонування об'єктів ВП «ЗАЕС» ОСОБА_9 (звернення від 12.11.2013р., 27.12.2013р., 22.07.2014р., 07.10.2014р., 05.01.2015р., 21.04.2015р., 07.10.2015р.) (т. 1, а.с. 142-168).

Також такі ж звернення відповідач направляв і Генеральному директору ВП ЗАЕС (звернення від 27.12.2013р., 04.05.2014р., 20.03.2015р., 22.02.2016р., 15.06.2016р.), на які надійшла пропозиція «…з проханням врегулювати сімейні негаразди мирним шляхом або вирішувати їх за допомогою міського суду) (т. 1, а.с. 142-168).

Крім того, відповідач звертався до органів внутрішніх справ (заяви від 13.09.2013р. та від 22.11.2016р.) в яких він прохав прийняти міри до його колишньої дружини, яка в період часу з 01.09.2013 року по 13.09.2013 року змінила замки в кімнаті № 58 розташовану в корпусі № 2 будинку № 2 по вулиці Центральна в м. Енергодар Запорізької області та не впускає його до зазначеної кімнати.

Як вбачається з висновку Енергодарського МВ УМВС від 16.09.2013 року звернення ОСОБА_5 було розглянуто, однак досудове розслідування не було відкрито, оскільки в матеріалах перевірки були відсутні підстави для його відкриття (т. 1, а.с. 141, 169).

Після передання гуртожитку «Славутич» з балансу ВП «ЗАЕС» на баланс територіальної громади м. Енергодара, 29.02.2016 року, відповідач з вказаного питання звертався до завідуючого міськими гуртожитками комунального підприємства «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради (далі КП «ПКВ» ЕМР) ОСОБА_12, а також в інтересах відповідача писали звернення депутати міської ради, зверталися до директора КП «ПКВ» ЕМР та до міського голови ОСОБА_13 (звернення від 13.04.2016р., 26.05.2016р.).

Таким чином, колегія вважає, що відповідач близько 3-х років не мешкав в спірній кімнаті по незалежним від нього причинам. Крім того, слід зазначити, що договір про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, у житловому будинку вул. Центральна в корпусі № 2АДРЕСА_1, договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій укладено саме з відповідачем (т. 1, а.с. 170-173).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач втратив інтерес до спірної кімнати № 58 є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Посилання позивача на акт обстеження житлово-побутових умов органу опіки та піклування, в якому зазначено що на час обстеження в квартирі відповідача не було, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки ці обставини не підтверджують, що відповідач вибув на постійне місце проживання саме до іншого жилого приміщення.

Належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що відповідач мешкає в іншому жилому приміщенні та відповідно до вимог закону набув право користування ним, матеріали справи також не містять.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач вибув на постійне місце проживання в інше житло, чи вважає це житло постійним місцем проживання сам відповідач, чи визнають за ОСОБА_5 право користування таким жилим приміщенням інші його мешканці, та чи набув він право користування цим житлом.

Отже, колегія суддів дослідивши докази у справі і надавши їм оцінку, а також, врахувавши обставини справи, прийшла до висновку, що ОСОБА_5 у спірній кімнаті не проживає, оскільки між сторонами склались неприязні стосунки та позивачем чиняться перешкоди у користуванні цим житлом. Угоди про порядок проживання та утримання квартири між сторонами укладено не було, доводи позивача щодо втрати відповідача інтересу до спірного житла та вибуття його на постійне місце проживання до іншого житлового приміщення грунтуються на припущеннях.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення, вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено протягом 10 днів.

Головуючий

Судді: