Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 711/10061/15-ц

провадження № 61-12120св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловська І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21 листопада 2016 року у складі судді Позарецької С. М. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Бабенка В. М., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом позбавлення осіб права користування житловим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії.

Свої вимоги мотивував тим, що на підставі акта державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, свідоцтва про право власності йому належить квартира АДРЕСА_1. Однак у цій квартирі зареєстровані та проживають попередня власниця квартири ОСОБА_5 та її повнолітній син ОСОБА_6, які письмові вимоги позивача про виселення зі спірної квартири, зняття з реєстрації місця проживання та оплату комунальних платежів не виконують.

Зазначеними діями відповідачі чинять йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною йому квартирою.

На підставі викладеного позивач, після уточнення у вересні 2016 року позовних вимог, просив усунути перешкоди в здійсненні ним права користування та розпорядження його квартирою шляхом позбавлення ОСОБА_5, ОСОБА_6 права користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язання їх виселитися з цієї квартири.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року, позов задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності, шляхом позбавлення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права користування цією квартирою та зобов'язано їх звільнити приміщення цієї квартири.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі створюють ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною йому квартирою. У зв'язку з цим порушені цивільні права позивача підлягають захисту.

24 травня 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6. подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційні скарги мотивовані тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов, та фактично виселяючи відповідачів з квартири, не врахували вимог статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одначасно надається інше жиле приміщення.

29 червня 2017 року до до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційні скарги.

Позивач стверджував, що суди першої та апеляційної інстанцій не ухвалювали рішення про виселення відповідачів. Оскаржуваними судовими рішеннями суди зобов'язали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в порядку статті 391 ЦК України усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження його майном.

У зв'язку з викладеним просив відхилити касаційні скарги відповідачів, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 21 листопада 2000 року серії АВО № 440201 ОСОБА_5 набула у власність квартиру АДРЕСА_1.

В рамках виконавчого провадження № 5478555 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М. від 20 березня 2007 року № 1409 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 коштів у сумі 102 110,00 грн державний виконавець здійснив опис та арешт зазначеної квартири.

17 червня 2014 року предмет іпотеки, на який звернуто стягнення за виконавчим написом нотаріуса, - квартиру АДРЕСА_1 реалізовано шляхом продажу на прилюдних торгах.

Переможцем прилюдних торгів став ОСОБА_4, який 03 липня 2014 року зареєстрував право власності на придбану квартиру.

Відповідно до інформації, наданої комунальним підприємством «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради (довідка від 21 жовтня 2014 року № 1497) у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

У звязку з тим, що відповідачі продовжували проживати в згаданій квартирі, 08 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до них з вимогами про зняття з реєстрації місця проживання, виселення з квартири, оплату комунальних послуг, в тому числі і заборгованості за сплату комунальних послуг у разі її наявності, відшкодування збитків у вигляді плати за фактичне користування квартирою за період з липня 2014 року до жовтня 2015 року.

Надалі, після відкриття провадження у справі, позивач звертався до відповідачів з повторною вимогою аналогічного змісту.

Такі вимоги відповідачі не виконали, житлове приміщення не звільнили.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмови у задоволенні позову про виселення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справах № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15.

Як уже зазначалося, квартира АДРЕСА_1, з якої ОСОБА_4 просить виселити відповідачів, була предметом іпотеки, але придбана вона не за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою. ОСОБА_5 набула її у власність на підставі договору дарування. Позивач як новий власник квартири звертався до відповідачів з письмовою вимогою добровільно звільнити жиле приміщення, однак таку вимогу вони не виконали.

Таким чином, виселення ОСОБА_5. та ОСОБА_6. з іпотечного майна можливе лише з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення. У зв'язкуз ненаданням відповідачам такого приміщення відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Суди, порушуючи вимоги статей 214, 215, 315 ЦПК України 2004 року, цих обставин не врахували, на зазначені вимоги законів уваги не звернули, не застосували їх до спірних правовідносин та дійшли передчасних висновків про необхідність задоволення позовних вимог.

При цьому висновки судів про правильність обраного ОСОБА_4 способу захисту свого права є неправильними, оскільки до спірних правовідносин необхідно застосовувати спеціальні норми, а сааме: зазначені положення Закону України «Про іпотеку» та ЖК УРСР.

Зважаючи на те, що у справі, яка переглядається, немає необхідності збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом позбавлення осіб права користування жилим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик