Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 756/14842/16-ц

провадження № 61-3660 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у складі судді Желепа О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 21 червня 2006 року між

ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 44 625 доларів США зі сплатою 12,20 процентів річних за користування кредитом, на строк до 21 червня

2026 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня, між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за яким остання зобов'язалась нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання у повному обсязі зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником кредитного договору щодо своєчасного повернення грошових коштів та сплати відсотків за їх користування, станом на 15 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 46 048, 78 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України еквівалентно 1 153 254 грн 72 коп., яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, 31 березня

2017 року представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 оскаржив її в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року залишено без руху, та надано тридцятиденний строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: для сплати судовий збір та подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних причин поновлення цього строку.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року, у зв'язку з тим, що заявник не усунув недоліки апеляційної скарги.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 травня

2017 року залишено без змін.

22 вересня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 вдруге подав апеляційну скаргу на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва

від 08 грудня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у відкритті

апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року відмовлено з посиланням на пункт 3 частини четвертої

статті 297 ЦПК України 2004 року.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 вже звертався з апеляційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року, за наслідками подання якої постановлено ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження, яка ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року залишена без змін.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2018 року, ОСОБА_4 просив скасувати ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою суд дійшов неправильного висновку щодо недобросовісності здійснення ним своїх процесуальних обов'язків, оскільки він попередньо не оскаржував в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі. Вважає, що суд постановив оскаржувану ухвалу у зв'язку зі складністю справи або через свої суб'єктивні переконання та упередженості щодо заявника, що призвело до порушення принципів судочинства та забезпечення верховенства права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана ухвала

апеляційного суду постановлена з додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі також у випадках, якщо, є ухвала про відмову в задоволенні апеляційної скарги цієї особи або про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, апеляційний суд на підставі пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року правильно виходив з того, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року заявнику, з підстав, визначених частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року, вже було відмовлено у відкритті апеляційного провадження, а тому повторний розгляд апеляційної скарги цієї особи на це саме судове рішення нормами ЦПК України 2004 року не передбачено.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у відкритті апеляційного провадження, з посиланням на відсутність будь-якої ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за його попередньо поданою апеляційною скаргою на оскаржувану ухвалу суду першої інстанції є безпідставними, та спростовуються наявними у матеріалах справи ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року та ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року.

Посилання заявника про обмеження апеляційним судом його права на судовий захист є необгрунтованим, оскільки відмовляючи у відкритті провадження у справі, апеляційний суд діяв відповідно до норм ЦПК України в редакції

2004 року.

Твердження ОСОБА_4 про те, що суд навмисно відмовив у відкритті апеляційного провадження через складність справи, або через свої суб'єктивні переконання та упередженість є його власними припущеннями, оскільки не підтверджені належними доказами. З наданих касаційному суду матеріалів убачається, що відмова у відкритті апеляційного провадження викликана не свавільними діями суду, а не виконанням самим заявником вимог процесуального закону.

Відповідно до частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

У рішенні від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

Зважаючи на викладене, необхідно дійти висновку, що оскаржувана заявником ухвала апеляційного суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник