П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 753/8015/17

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/96/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) - Невідомої Т.О.

суддів - Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар - Лісовська А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Шевчука Павла Олександровича в інтересах Національного банку України на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Комарцевої Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Національного банку України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до Національного банку України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначала, що працювала у Національному банку України більше 13 років на різних посадах, останнім часом - на посаді головного економіста відділу роботи зі зверненнями юридичних осіб управління роботи зі зверненнями кредиторів Департаменту банківського нагляду.

16.01.2017 року позивача було попереджено про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штату працівників та 05 квітня 2017 року наказом від 04.04.2017 №975-к її було звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також, позивач зазначала, що у день звільнення, 05.04.2017 року, їй запропоновано дві посади низько кваліфікованих працівників у інших регіонах України, від яких вона відмовилась.

Вказувала, що при звільненні відповідач порушив вимоги чинного законодавства, чим порушив гарантовані права позивачки, зокрема, не запропонував наявних вакантних посад відповідно до професії та її кваліфікації, не врахував переважного права наявного у позивачки на залишення на роботі та не довів належним чином сам факт змін у організації праці та виробництва.

У зв'язку з чим, просила суд скасувати наказ Національного банку України від 04.04.2017 №975-к про звільнення ОСОБА_3, поновити її на посаді головного економіста відділу роботи зі зверненнями юридичних осіб управління роботи зі зверненнями кредиторів Департаменту банківського нагляду Національного банку України з 06 квітня 2017 року та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 119 854,13 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 до Національного банку України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Скасовано наказ Національного банку України від 04.04.2017 №975-к про звільнення ОСОБА_3

Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного економіста відділу роботи зі зверненнями юридичних осіб управління роботи зі зверненнями кредиторів Департаменту банківського нагляду Національного банку України з 06 квітня 2017 року.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 119 854,13 грн.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_3 сплачену нею суму судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру, що становить 640,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежів за один місяць.

Не погодившись із таким рішенням суду, Шевчук П.О. в інтересах Національного банку України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права,просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що судом в оскаржуваному рішенні помилково зазначено, що відповідач не надав доказів того, що позивачці були запропоновані всі вільні посади, так як це не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи. Позивачці були запропоновані всі можливі посади, що відповідали її рівню кваліфікації, від яких остання відмовилась.

Зазначав, що суд не звернув увагу на положення ч. 1 ст. 42 КЗпП України, а саме, щодо переваги залишення на роботі, так як дане право не застосовується при працевлаштуванні у новоутворених структурних підрозділах, оскільки, переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах.

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно не доведення відповідачем обставини зміни у організації праці та виробництва, оскільки відповідачем на підтвердження зазначеної обставини були надані рішення Правління Національного банку України від 14.11.2016 року № 411-рш та наказ про скорочення штату і чисельності Департаменту банківського нагляду працівників від 17.11.2016 року № 4516-к (а.с. 95-96).

На його думку, судом не надано належної правової оцінки аргументам та доказам стосовно необґрунтованості відмови профспілкової організації та можливості власника або уповноваженого ним органу звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, що прямо передбачено ст. 43-1 КЗпП України.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набув чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У відповідності до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою суду від 01 лютого 2018 року у справі відкрито апеляційне провадження.

В судовому засіданні представник Національного банку України - Донченко О.Г. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник позивача ОСОБА_7 просила відмовити у задоволені апеляційної скарги, зазначала, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Відзив на апеляційну скаргу до суду не направила.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 працювала у Національному банку України більше 13 років на різних посадах, останнім часом - на посаді головного економіста відділу роботи зі зверненнями юридичних осіб управління роботи зі зверненнями кредиторів Департаменту банківського нагляду.

Рішенням Правління Національного банку України від 14.11.2016 року № 411-рш "Про вдосконалення структури банківського нагляду" передано окремі функції Департаменту банківського нагляду Управлінню реєстрації та ліцензування із збільшенням штату цього управління; виключено зі структури Департаменту банківського нагляду управління нагляду за великими банками, управління нагляду за середніми банками, управління нагляду за малими банками, управління кураторів середніх та малих банків, управління аналізу банківського сектору, управління роботи із зверненнями кредиторів, відділ організації аудиту банків, із скороченням штату працівників; затверджено нову структуру Департаменту банківського нагляду, яка складається із 15 підрозділів та включає в себе перше управління нагляду, відділ нагляду за державними та системно важливими банками, відділ нагляду за іноземними банками, відділ нагляду за банками 1 групи, друге управління нагляду, перший відділ нагляду за банками, другий відділ нагляду за банками, третій відділ нагляду за банками, управління аналізу банківської системи, відділ аналізу, відділ підтримки та формування наглядової звітності, відділ діагностичного обстеження, управління по роботі зі зверненнями, відділ по роботі зі зверненнями юридичних та фізичних осіб, відділ по роботі зі зверненнями правоохоронних та державних органів; скорочено штатну чисельність працівників Департаменту банківського нагляду на 37 одиниць, затвердивши її у кількості 121 одиниці.

Департаменту банківського нагляду забезпечити розподіл усіх функцій Департаменту банківського нагляду (крім переданих Управлінню реєстрації та ліцензування) між новоствореними підрозділами Департаменту банківського нагляду.

Наказом від 17.11.2016 року № 4516-к скорочено штат та чисельність Департаменту банківського нагляду.

16.01.2017 року позивача було попереджено про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штату працівників.

16.03.2017 року їй було запропоновано переведення на такі вакантні посади: економіста 1 категорії відділу грошового обігу в Харківській області Департаменту грошового обігу (на період перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника); старшого касира-експерта відділу грошового обігу в Херсонській області Департаменту грошового обігу (на період перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника); старшого контролера-касира відділу грошового обігу в Рівненській області Департаменту грошового обігу (на період перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника); старшого касира відділу грошового обігу в Харківській області Департаменту грошового обігу (на період перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника), від яких позивач відмовилась.

21.03.2017 року директор Департаменту персоналу Національного банку України звернувся із поданням до профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Національного банку України про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Національного банку України № 17 від 30.03.2017 року профспілковий комітет первинної профспілкової організації працівників Національного банку України згоди на звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України не надав у зв'язку із наявністю не запропонованих їй вакантних посад у системі Національного банку України, які позивач може займати за своєю кваліфікацією та досвідом роботи.

05.04.2017 року наказом від 04.04.2017 року № 975-к позивача було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами, що зміни в організації праці та виробництва дійсно мали місце, крім того, не надано доказів того, що позивачу були запропоновані усі можливі вакантні посади позивачці та доказів її відмови від цих посад. Також вказував, що відповідач не дотримався обов'язку, визначеного ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі з огляду на наступне.

14.11.2016 року Правлінням Національного банку України прийнято рішення № 411-рш «Про вдосконалення структури Департаменту банківського нагляду» (далі - Рішення № 411-рш). Рішенням 411-рш, у зв'язку із скороченням кількості банків України, запровадженням нових інструментів банківського нагляду, удосконаленням роботи з підготовки аналітичної та наглядової звітності та з метою вдосконалення структури Департаменту банківського нагляду зі скороченням штату та чисельності працівників, управління роботи зі зверненнями кредиторів було виключено із структури Департаменту банківського нагляду зі скороченням штату та численності працівників.

17.11.2016 року Національним банком України прийнято наказ № 4516-к «Про скорочення штату працівників Департаменту банківського нагляду» (далі - Наказ), що видано на виконання пункту 9 Рішення № 411-рш. Відповідно до зазначеного Наказу здійснювалось скорочення штату та чисельності працівників Департаменту банківського нагляду.

Отже, зміни в організації виробництва і праці, що давали підстави для звільнення працівників за пунктом два частини першої статті 40 КЗпП України, є очевидними.

При цьому питання доцільності цих змін знаходиться у виключній компетенції Національного банку України.

За викладених підстав, колегія суддів вважає за необхідне виключити із мотивувальної частини рішення висновок про недоведеність проведення Національним банком України змін в організації праці та виробництва.

Відповідно до частини 2 статті 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, перевага в залишенні на роботі надається у тому числі, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації та іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Позивач зазначала, що мала переважне право на залишення на роботі, тому що має найбільш високу кваліфікацію та продуктивність праці.

Як зазначалося вище, 14.11.2016 року Правлінням Національного банку України прийнято рішення № 411-рш. Даним Рішенням, у зв'язку із скороченням кількості банків України, запровадженням нових інструментів банківського нагляду, удосконаленням роботи з підготовки аналітичної та наглядової звітності та з метою вдосконалення структури Департаменту банківського нагляду зі скороченням штату та чисельності працівників, Управління роботи зі зверненнями кредиторів (де працювала позивач) було виключено із структури Департаменту банківського нагляду зі скороченням штату та численності працівників.

Стаття 42 КЗпП України застосовується, коли на одну й ту ж посаду претендують два або більше працівники. В даному випадку були скорочені всі посади управління роботи зі зверненнями кредиторів Департаменту банківського нагляду, а тому, у позивача переважного права на залишення на роботі не виникало перед жодним працівником цього підрозділу.

Норма частини першої статті 42 КЗпП України застосовується при виборі працівника на залишення на роботі, а не при працевлаштуванні на посаду у новому підрозділі. Обов'язку надати позивачу для трудовлаштування посаду в новоутвореному структурному підрозділі з іншим статусом ніж управління, трудовим законодавством не передбачено.

Таким чином, право на залишення на роботі передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки, переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах.

А тому, колегія суддів дійшла висновку про виключення із мотивувальної частини рішення посилання на положення статті 42 КЗпП України як на норму матеріального права, на підставі якої вирішено справу.

В той же час висновки суду щодо поновлення ОСОБА_3 на роботі внаслідок порушення відповідачем трудового законодавства є правильними виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист свого права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Так, КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення. Згідно з ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правових позицій Верховного суду України від 19.05.2015 року у справі №21-107а15, від 01.04.2015 року у справі № 6-40цс15, від 01.07.2015 року у справі № 6-491цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки, обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Проте, як установлено судом першої інстанції, у період з 16.01.2017 року (дата попередження про наступне вивільнення позивача) по 05.04.2017 року (дата звільнення позивача), Національним банком України було прийнято на роботу 141 працівника аналогічної кваліфікації, у тому числі, на посади економістів, старших, провідних та головних економістів, фахівців, провідних та головних фахівців, спеціалістів та головних спеціалістів; було переведено 272 працівника аналогічної кваліфікації, у тому числі, на посади економістів, старших, провідних та головних економістів, фахівців, провідних та головних фахівців, з них 82 - до Департаменту банківського нагляду, де працювала позивач; були наявні 74 тимчасово вакантні посади працівників аналогічної кваліфікації старших, провідних та головних економістів, провідних та головних фахівців, спеціалістів та головних спеціалістів, що зберігалися за працівниками, які перебували у відпустках по догляду за дитиною та могли бути запропоновані позивачу на умовах строкового трудового договору.

Доказів того, що зазначені посади пропонувалися позивачці та її відмови від цих посад відповідачем суду надано не було. Відповідач запропонував працевлаштування на нові посади майже всім звільненим працівникам, не обґрунтувавши, чому саме позивач була позбавлена такої пропозиції.

При цьому, як убачається з матеріалів справи, позивач безперервно працює у Національному банку України протягом 13 років, є багатодітною матір'ю, є кандидатом економічних наук, мала заохочення та не мала стягнень, постійно підвищувала свою кваліфікацію (а.с.17-28).

Таким чином, відповідач не дотримався обов'язку визначеного ч. 2 ст. 40 КЗпП України, що є підставою для поновлення позивача на раніше займаній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач безпідставно не врахував обґрунтовану відмову профспілкового комітету у наданні згоди на звільнення позивача.

Згідно з ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим, що закріплено в частині 7 статті 43 КЗпП України та в частині 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Згідно витягу з протоколу № 17 засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації працівників Національного банку України від 30.03.2017 року профспілковий комітет постановив відмовити адміністрації НБУ в наданні згоди на розірвання трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України з ОСОБА_3 через порушення статті 49-2 КЗпП України, а саме не запропонування іншої роботи одночасно з попередженням про звільнення за її наявності в м. Києві (а.с.99).

З урахуванням викладених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість відмови первинної організації профспілки у наданні згоди на звільнення позивачки.

В апеляційній скарзі відповідачем не було наведено доводів на спростування висновків суду першої інстанції в частині оцінки підстав для звільнення позивача. Посилання представника НБУ на те, що звільнення позивача було проведено згідно з чинного законодавства не підтверджується матеріалами справи.

У відповідності до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Вирішуючи питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції визнав вірним розрахунок, складений позивачем, де середньоденна заробітна плата позивача складає 990,53 грн. та 121 день вимушеного прогулу.

Оскільки позивачка була незаконно звільнена та підлягала поновленню на роботі, а тому відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 119 854,13 грн. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач мне оспорює.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України (які були чинними на момент розгляду справи судом) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом (ч. 3 ст. 263 ЦПК України).

За правилами ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи … та неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального права та неправильно визначено підстави для задоволення позову, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині виключення з мотивувальної частини рішення висновків суду про недоведеність проведення Національним банком України змін в організації праці та виробництва та посилання на ст. 42 Кодексів законів про працю як на норму матеріального права, на підставі якої вирішено справу. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Шевчука ПавлаОлександровича в інтересах Національного банку України задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду про недоведеність проведення Національним банком України змін в організації праці та виробництва.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 42 Кодексів законів про працю як на норму матеріального права, на підставі якої вирішено справу.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 02 квітня 2018 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль