Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 182/351/16-ц

провадження № 61-4146св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В.С. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про відшкодування витрат на утримання майна.

Позовна заява мотивована тим, що 24 червня 2005 року вона разом зі своєю сестрою ОСОБА_8 подарували відповідачу ОСОБА_6, яка є дочкою позивача, квартиру АДРЕСА_1, шляхом укладення договору дарування. З моменту укладення договору, ОСОБА_6 є єдиним власником вказаної квартири. Позивач зареєстрована в даній квартирі, як член сім'ї власника. Витрати на утримання квартири та сплати комунальних послуг позивач здійснює самостійно. Відповідач участі в утриманні квартири не приймає. У зв'язку із цим, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача в порядку регресу 1/2 частини понесених нею витрат на утримання квартири, починаючи з 15 серпня 2006 року, що складає

12 739, 44 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 1 червня 2017 року у складі судді Багрової А. Г. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю угоди між позивачем та відповідачем щодо порядку користування приміщенням квартири. Витрати на утримання квартири та реконструкцію системи опалення, а також на встановлення лічильників здійснювались позивачем без їх попереднього узгодження із відповідачем, яка у квартирі не проживає, а тому відсутні підстави для стягнення таких витрат з відповідача.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 1 червня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 Ѕ витрат в рахунок оплати витрат на утримання майна в розмірі 12 484, 01 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що законодавством встановлено солідарний обов'язок власника квартири та членів його сім'ї, які проживають в ній, нести витрати, пов'язані з її утриманням. Непроживання власника у цій квартирі та відсутність угоди між ними щодо утримання майна не може бути підставою для звільнення власника квартири від обов'язку утримувати квартиру.

У касаційній скарзі, поданій 29 грудня 2017 року, ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами склались напружені відносини. Позивач перешкоджає відповідачу у праві користування квартирою. Користування житлово-комунальними послугами здійснюється виключно позивачем, відповідач не давала буд-яких доручень щодо здійснення позивачем від її імені дій, пов'язаних із управлінням, утриманням та збереженням квартири.

У касаційній скарзі заявник звертає увагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із позовом про відшкодування витрат на утримання майна.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 вказує на обґрунтованість висновку суду апеляційної інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення її позовних вимог. У зв'язку із цим просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скаргаОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено, що відповідач ОСОБА_6, на підставі договору дарування від 24 червня 2005 року, є власником квартири АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_4 зареєстрована у вказаній квартирі, проживає в ній як член сім'ї власника та одноособово несе витрати по сплаті житлово-комунальних послуг.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилалась на те, що ОСОБА_6 є власником даної квартири, і на неї покладено обов'язок по утриманню належного їй майна.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив із доведеності заявлених позивачем вимог щодо права на отримання відшкодування понесених нею витрат на утримання житла.

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що власність зобов'язує. Вказаний конституційний принцип полягає, зокрема, у виконанні особою обов'язків по належному утриманню об'єкта її власності.

Згідно із положенням частини першої статті 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обов'язок громадян щодо забезпечення схоронності належного їм на праві власності жилого будинку (квартири), проведення за власний рахунок їх поточного та капітального ремонту, утримання в порядку придомової території, закріплено також у частині першій статті 151 ЖК УРСР.

Відповідно до приписів статті 162 ЖК УРСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Споживачем, відповідно до положень статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Пунктом 6 частини першої статті 20 вказаного Закону закріплено право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї.

Водночас, умовою реалізації зазначеного права є здійснення відповідного документального оформлення, шляхом звернення із належною заявою як до житлово-експлуатаційної контори, так і до інших обслуговуючих організацій, що надають послуги споживачу, відповідно до умов укладених з ними договорів.

Установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6, якспоживачам, АДРЕСА_1 надаються наступні послуги: ОСББ «Квадрат-34» - з утримання будинку та прибудинкової території, ТОВ «Комунальник-Нікополь» - з вивезення твердих побутових відходів, Нікопольським управлінням по експлуатації газового господарства - з газопостачання, КП «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» - з водопостачання, КП «Нікопольтеплоенерго» - з теплопостачання, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами (а. с. 10-14, 34).

Доказів припинення надання будь-якої з перелічених вище послуг, пов'язаних із утриманням квартири, матеріали справи не містять.

З серпня 2006 року позивачем ОСОБА_4 здійснюється оплата вказаних комунальних послуг та витрат на утримання будинку та прибудинкової території, що підтверджується наданими позивачем копіями квитанцій, наявних у матеріалах справи.

Загальна сума понесених позивачем витрат становить 20 696,02 грн, із яких: витрати за теплопостачання за період з 15 серпня 2006 року по березень 2014 року - 8 761,39 грн; витрати з газопостачання за період з 15 серпня 2006 року по грудень 2015 року - 3 206,59 грн; витрати з вивезення твердих побутових відходів за період з 1 січня 2011 року по грудень 2015 року - 596,28 грн; витрати з водопостачання за період з 15 серпня 2006 року по липень 2014 року - 4 381,03 грн, а також квартирна плата за період з 15 серпня 2006 року по грудень 2015 року 3 750,73 грн. (а. с. 15-33, 35-77, 81-94).

Виходячи із встановленої судом апеляційної інстанції обставини стосовно того, що усі витрати з утримання квартири АДРЕСА_1 було здійснено позивачем та за відсутності таких витрат з боку відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність права у позивача на зворотну вимогу (регрес) до відповідача на Ѕ частину здійснених нею витрат.

Утримання будинку та прибудинкової території проводиться з метою збереження та належного безпечного функціонування житла, а споживач має нести відповідні витрати незалежно від того, чи проживає він у квартирі.

Виходячи з цього, висновок апеляційного суду щодо того, що місце проживання відповідача не впливає на його обов'язок щодо своєчасного внесення плати за комунальні послуги узгоджується із положенням частини другої статті 317 ЦК України, згідно з яким, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 1158 ЦК України, якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення.

Водночас, у зв'язку із недоведеністю позивачем тієї обставини, що здійснені нею витрати на встановлення лічильника водоміра були викликані необхідністю усунення настання невигідних для відповідача, як власника житла, майнових наслідків, а також за відсутності попереднього погодження таких дій із останньою, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача Ѕ цих витрат.

Частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем заява про застосування строку позовної давності не подавалася, що вказує на безпідставність доводів касаційної скарги щодо необхідності застосування судом позовної давності.

При вирішенні даної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог є обґрунтованим та таким, що зроблений на підставі повного і всебічного дослідження матеріалів справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І.М. Фаловська

С.П. Штелик