Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 570/1327/17

провадження № 61-1425св17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29 червня 2017 року, у складі головуючого-судді Гладишева Х. В., ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року у складі суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 21 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 5000 грн, зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку із чим станом на 28 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 68320, 01 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом 3198,03 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 56955,48 грн; заборгованості за пенею та комісією 4436,98 грн; штрафу (фіксована частина) 500 грн та штрафу процентної складової 3229,52 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь із відповідача.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 29 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із позовом. При цьому, факт списання банком 23 травня 2014 року з власної ініціативи 45 грн із рахунку відповідача в якості погашення заборгованості по кредитному договору, не свідчить про визнання останнім боргу і, відповідно, про переривання строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» з підстав пропуску строку на звернення до суду без поважної причини, оскільки банком не доведено переривання строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги до ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності, помилково зроблено висновки про те, що саме ПАТ КБ «ПриватБанк» не довело суду факт здійснення ОСОБА_4 платежу 23 травня 2014 року в сумі 45 грн, оскільки відповідно до частини першої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), частин першої та другої статті 1076 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність» особа, яка не надала банку дозволу на розкриття банківської таємниці зобов'язана довести в судовому порядку обґрунтованість своїх заперечень.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

5 січня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 грудня 2007 року ОСОБА_4 отримала кошти у розмірі 4163,50 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 12 місяців по 21 грудня 2008 року (а.с. 7).

Відповідно до пункту 6.5. Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії.

Згідно пункту 6.6 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобов'язується у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Відповідно до Пункту 9.4. у випадку перевищення платіжного ліміту по карті і непогашення його клієнтом протягом 6 місяців, картка закривається, подальше відновлення дії картки можливе лише після повного погашення заборгованості клієнтом. Пунктом 9.6 визначено, що при відсутності на картковому рахунку картки грошових коштів у розмірі, достатньому для оплати послуг банку для продовження дії картки і при не зарахуванні грошових коштів протягом 3 місяців з моменту закінчення строку дії картки, банк стягує комісію за обслуговування рахунку згідно дійсним тарифам. Така комісія стягується банком, після закінчення вказаного строку, кожного місяця. У випадку якщо залишок на картковому рахунку менший від розміру комісії, встановленої тарифами банку, то розмір комісії за обслуговування карткового рахунку встановлюється у розмірі залишку коштів на картковому рахунку держателя. При нульовому залишку грошових коштів на неактивному картковому рахунку такий закривається.

Відповідно до статті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відповідно до статті 266 та частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Останній платіж за кредитним договором ОСОБА_4 внесла 30 листопада 2012 року.

Із розрахунку заборгованості за вищевказаним кредитним договором вбачається, що заборгованість в сумі 3198, 03 грн виникла з 10 грудня 2012 року, тоді як з позовом банк звернувся лише 3 квітня 2017 року.

Установивши, що кінцевим строком звернення банку з вимогою про стягнення заборгованості до суду визначено 10 грудня 2015 року, суд дійшов правильного висновку про сплив строку позовної давності, про застосування якого заявила в судовому засіданні відповідач.

Доводи касаційної скарги про те, що саме ОСОБА_4 повинна довести в судовому порядку те, що вона не здійснювала платіж 23 травня 2014 року в сумі 45 грн є безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 4.6 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту в межах суми, що підлягають до виплати банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з карткового рахунку у випадку настання строків платежів по іншим договорам клієнта в розмірах, визначених цими договорами /договірне списання/, в межах платіжного ліміту карткового рахунку. Банк проводить списання коштів у грошовій одиниці України /іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта в розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України по договору, і купівлю/продаж іноземної валюти на Міжбанківському Валютному Ринку України. Списання коштів з будь-якого рахунку клієнта, відкритого банком, оформлюється меморіальним ордером.

Судами встановлено, що 23 травня 2014 року банком списано 45 грн в рахунок погашення заборгованості. Оскільки відповідач жодних проплат за період з 10 грудня 2012 року не здійснювала, із заявою про списання банком будь-яких сум з її карткового рахунку на погашення заборгованості не зверталась, таке списання банк зробив за власною ініціативою, тому таке списання не може свідчити про визнання ОСОБА_4 боргу в повному обсязі,та про переривання строку позовної давності.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук