Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-3366/11-ц

провадження № 61-1329св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року у складі суддів: Черевка П. М., Суворова В. О., Артеменка І. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 16 жовтня 2006 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 3 064 грн 59 коп. зі сплатою 12 % річних на строк до 16 жовтня 2007 року.

У зв'язку з порушенням позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 25 лютого 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 25 094 грн 11 коп., із яких: 3 064 грн 60 коп. - тіло кредиту, 11 238 грн 38 коп. - проценти, 9 119 грн 98 коп. - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 171 грн 15 коп. - штраф (процентна складова). Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути вказану суму боргу із відповідача.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2015 року у задоволенні позову банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що перебіг позовної давності почався 16 жовтня 2007 року - кінцевого строку виконання кредитного зобов'язання, та закінчився 17 жовтня 2010 року. Таким чином, при зверненні до суду із позовом банк пропустив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі. Вказівка в умовах надання споживчого кредиту фізичним особам в пункті 6.6. на те, що строк давності встановлений в 5 років, не може бути взятим до уваги, оскільки ця умова суперечить нормам статті 259 ЦК України - немає письмової угоди про збільшення строку, а умови надання споживчого кредиту фізичним особам підписані лише банком, та не підписані відповідачем.

Апеляційним судом справа розглядалася неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов банку задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 094 грн 11 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції не досліджено розрахунок заборгованості та не враховано дії відповідача, якими було перервано строки позовної давності. Позичальник частково сплачував кредитну заборгованість, що є наслідком переривання строку позовної давності. Останній платіж було сплачено позичальником 12 травня 2008 року.

Згідно із умовами кредитного договору його складовою є умови надання споживчого кредиту фізичним особам. Згідно умов договору позовну давність за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлено тривалістю в 5 (п'ять) років. Банк звернувся до суду у 2011 році, тобто в межах строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що заборгованість за кредитним договором нею погашена на підставі судового наказу від 10 травня 2007 року, безпідставним є повторне стягнення боргу, крім того, банком пропущено строк позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 рокусправу призначено до судового розгляду.

11 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 16 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ODH0RX07050266, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 3 064 грн 59 коп. зі сплатою 12 % річних на строк до 16 жовтня 2007 року.

Судовим наказом Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 травня 2007 року стягнуто ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у достроковому порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 986 грн 88 коп. Борг розраховано станом на 26 квітня 2007 року.

У порядку добровільного виконання судового наказу ОСОБА_1 внесла на рахунок банку 20 липня 2007 року - 400 грн, 22 серпня 2007 року - 700 грн, 10 жовтня 2007 року - 1 200 грн, 12 травня 2008 року - 1 783 грн 34 коп.

У зв'язку з наведеним колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів та штрафних санкцій, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до статей 526, 599 ЦК України.

Таким чином, за період невиконання кредитного зобов'язання із 26 квітня 2007 року по 12 травня 2008 року підлягають нарахуванню проценти на суму неповернутого кредиту та штрафні санкції.

Разом з тим, відповідач просила застосувати позовну давність до вимог банку.

Згідно зі статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

28 березня 2007 року кредитор звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про дострокове повернення кредиту й платежів за ним у повному обсязі, а тому у спірних правовідносинах змінився строк виконання основного зобов'язання шляхом встановлення дати дострокового повернення всього кредиту. 28 березня 2007 року є початковим моментом перебігу строку позовної давності для звернення банку до суду щодо захисту своїх порушених прав, що сплив 28 березня 2010 року.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у позові банку на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Після зміни строку виконання основного зобов'язання шляхом звернення кредитора до суду із заявою про видачу судового наказу усі наступні платежі позичальника не свідчать про визнання ним боргу як підставу переривання позовної давності (частина перша статті 264 ЦК України), оскільки вчинені у порядку виконання судового наказу (примусового стягнення за рішенням суду), а не шляхом погашення кредиту відповідно до умов договору у досудовому (добровільному) порядку. У зв'язку з наведеним безпідставними є висновки апеляційного суду про переривання позовної давності шляхом вчинення позичальником платежів на погашення кредиту.

Колегія суддів погоджується також з висновками суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, з огляду на таке.

Згідно статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За змістом частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, № 6-698цс15 від 10 червня 2015 року та № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року,Умови, в яких встановлено збільшену позовну давність, що не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, що передбачають збільшення тривалості позовної давності до п'яти років (пункт 6.6. Умов), не містять підпису ОСОБА_1, у заяві позичальника домовленості сторін із указаного питання немає, а тому не можна погодитися із висновком апеляційного суду щодо збільшення тривалості позовної давності у справі за домовленістю сторін.

Таким чином, апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, що в силу статті 413 ЦПК України є підставою скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2015 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик