22-ц/775/138/2018(м)
Єдиний унікальний номер 265/7975/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/138/2018(м)
Головуючий у 1-й інстанції Міхєєва І.М.
Суддя доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

18 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», ОСОБА_2, Управління земельних відносин Маріупольської міської ради, третя особа ОСОБА_3, про визнання договору сервітуту недійсним та усунення перешкод по володінню власністю, -

в с т а н о в и л а :

29 грудня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства»(надалі КП «МВУ ВКГ»), а в подальшому й до ОСОБА_2 та Управління земельних відносин Маріупольської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору сервітуту недійсним та усунення перешкод по користуванню власністю, а саме прибрати водовід з її земельної ділянки. Обґрунтовуючи вимоги позивач посилалась на те, що 14 травня 2010 року вони з чоловіком ОСОБА_3 придбали земельну ділянку для будівництва жилого будинку по вулиці Терасній 19 в місті Маріуполі. У лютому 2016 року їй стало відомо, що по ділянці проходить водовід, підтвердженням чого є договір сервітуту від 12 травня 2010 року, укладений між КП «МВУ ВКГ» та колишнім власником земельної ділянки ОСОБА_2 Водовід, що проходить по належній позивачу земельній ділянці, заважає будувати будинок та висаджувати дерева. В остаточно уточнених позовних вимогах, просила визнати договір сервітуту від 12 травня 2010 року недійсним та зобовязати відповідачів прибрати водовід із земельної ділянки № 19 по вулиці Терасній в місті Маріуполі, усунувши перешкоди у володінні власністю.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні вказаного позову.

З вказаним рішенням суду не погодилась позивач та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що договір сервітуту обмежує її право користування всією площею земельної ділянки, оскільки водовід має охоронну зону в межах якої не можна будувати та саджати дерева, так як внаслідок необхідності проведення ремонтних робіт усе буде порушено. Крім того суд першої інстанції не застосував ст.ст.90, 98, 99 Земельного кодексу України, які регулюють спірні відносини. Не врахував, що відповідач не межує з її ділянкою, а тому може претендувати лише на договір оренди. Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що вона не надала доказів того, що земельний сервітут порушує її права, незважаючи на наявність Договору земельного сервітуту, в якому чітко прописані обмеження щодо прав на користування нею її земельною ділянкою.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

У судовому засіданні апеляційного суду представник КП «МВУ ВКГ» ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2, представник Управління земельних відносин ММР та третя особа ОСОБА_3 у судове засідання апеляційного суду не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, підтвердженням чого є повідомлення про вручення поштового відправлення.(а.с.182,183)

Зважаючи на положення ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача та представника КП «МВУ ВКГ» та спеціаліста КП «МВУ ВКГ» ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того,що позивачкою не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема не доведено, що її права порушено саме укладенням вказаним вище договором про встановлення земельного сервітуту, який вона просить визнати недійсним, не доведено того, що відповідачами створено їй перешкоди щодо володіння земельною ділянкою, чи у який інший спосіб порушено її права. Позовна заява не містить підтверджених належними та допустимими доказами обґрунтувань порушення відповідачами прав ОСОБА_1

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду перщої інстанції, вважає їх обґрунтованими та такими, що в повній мірі відповідають нормам права, які регулюють спірні відносини.

Відповідно до ст.98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно зі ст. 100 Земельного кодексу України, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що 12 травня 2010 року між КП «МВУ ВКГ» та ОСОБА_2 землекористувачем (на час укладання договору) земельної ділянки № 19 по вулиці Терасній в місті Маріуполі було укладено договір № 29 про встановлення земельного сервітуту на обслуговування мереж водопостачання та каналізації. Як вбачається із зазначеного договору, укладений він безстроково, та безоплатно. Вказаний договір зареєстрований в Управлінні Держкомзем в місті Маріуполі Донецької області у Книзі реєстрації договорів. (а.с. 28, 29)

14 травня 2010 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 за реєстровим № 2145 було посвідчено укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який перебував у шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 договір купівлі продажу вказаної земельної ділянки. (а.с. 4,5).

Згідно ч.1 ст. 101 Земельного кодексу України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи.

При вирішенні питання про можливість переходу сервітутного права до іншої особи законовадавець пропонує виходити з того, що при земельному сервітуті особа влас¬ника обслуговуючої ділянки не має значення для існування самого сервітут¬ного права, оскільки земельний сервітут встановлюється не на користь кон¬кретної особи як такої, а для забезпечення можливості використання сусідньої земельної ділянки. Тому, заміна власника обслуговуючої ділянки чи власника пануючої ділянки не припиняє дію сервітуту.

Сервітут є самостійним речовим правом на земельну ді¬лянку, яке не підлягає самостійному відчуженню окремо від ділянки, для за¬безпечення користування якою його було встановлено. Тому сервітут не мо¬же бути самостійним предметом договору купівлі-продажу, застави, не може передаватися будь-яким іншим способом особам, які не є власниками (ко¬ристувачами) ділянки, для забезпечення користування якою було встановле¬но сервітут.

Доводи апеляційної скарги, що договір сервітуту обмежує право позивача користуватися всією площею земельної ділянки, оскільки водовід має охоронну зону в межах якої не можна будувати та саджати дерева - недоведені.

Допитана в судовому засіданні спеціаліст КП «МВУ ВКГ» ОСОБА_5, суду пояснила, що за наслідками комісійного обстеження, участь в якому приймала і позивач, було встановлено, що водовід не проходить по ділянці №19 по вул.Терасній, а розташований на відстані 8 метрів від її межі, проте згідно договору сервітуту по ділянці проходить охоронна зона вказаного водоводу.(а.с.189)

Згідно умов договору №29 п.4 передбачено, що землекористувач зобовязується не допускати на відстані 5 м від траси водоводу та на самому водоводі будівельних робіт, розміщення складів, посадку дерев.(а.с.28)

З наведеного вбачається, що зона на якій позивач не має права виконувати будівельні

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не застосував ст.ст.90, 98, 99 Земельного кодексу України, які регулюють спірні відносини непереконливі, оскільки не впливають на правильність висновків суду.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач не межує з її ділянкою, а тому може претендувати лише на договір оренди безпідставні.

За межами ділянки позивача знаходяться землі, які відповідно до положень п. «а» ч.4 ст.83 Земельного кодексу України перебувають у комунальній власності, тобто належать на праві власності територіальній громаді міста, а відповідач КП «МВУ ВКГ» в свою чергу, є підприємством підпорядкованим органам виконавчої влади міста.

Крім того законовадець передбачив, що існування земельного сервітуту повязується з існуванням двох земельних ділянок, які, за загальним правилом, мають бути сусідніми. Однак, можуть і не бути такими. Зауважимо, що сусідні ще не означає, що вони неодмінно є суміжними (такими, що межують). Слід мати на увазі, що сусідніми зе¬мельними ділянками можуть бути й ті ділянки, які не мають спільної межі.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що вона не надала доказів порушення її права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що доводи позивача є безпідставними, оскільки за статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2018 року.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

ОСОБА_7