Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 569/16419/15-ц

провадження № 61-8872св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2016 року в складі суддів: Григоренка М. П., Ковальчук Н. М., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що вона протягом останніх семи років постійно проживала однією сім'єю з ОСОБА_7 в будинку на АДРЕСА_1, доглядала за нею, допомагала в побуті та забезпечувала належним лікуванням, на що витрачала особисті кошти. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_2. ОСОБА_2 вказувала, що за спільні з ОСОБА_7 кошти вони сплачували комунальні послуги, купували продукти харчування, одяг, ліки, крім того, разом вели спільне господарство і були пов'язані спільним побутом. Вважає себе членом сім'ї ОСОБА_7

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила визнати її членом сім'ї ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановити щодо ОСОБА_2 факт проживання понад п'ять років однією сім'єю з ОСОБА_7

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про встановлення фактів родинних стосунків та проживання однією сім'єю, зміну черговості одержання права на спадкування.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що він є рідним племінником ОСОБА_8, чоловіка покійної ОСОБА_7, оскільки його батько був рідним братом ОСОБА_8 У зв'язку з тим, що їхні прізвища пишуться по-різному, а саме «ОСОБА_7» та «ОСОБА_8», тому виникла необхідність встановити факт родинних стосунків між ним та померлим дядьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті ОСОБА_8, його дружина всю спадщину переоформила на себе, ОСОБА_3, у свою чергу, разом зі своїм братом надавав кошти для переоформлення спадщини на ім'я тітки. Окрім того, ОСОБА_7 хворіла, потребувала сторонньої допомоги. Весною 2010 року ОСОБА_3 переїхав проживати до тітки, щоб допомагати їй по господарству, ніс витрати на лікування та оплату комунальних послуг.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просив: встановити факт родинних стосунків між ним та ОСОБА_8, зокрема, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 є дядьком ОСОБА_3; встановити факт проживання однією сім'єю протягом останніх п'яти років, з весни 2010 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_7; змінити черговість одержання права на спадкування; визнати ОСОБА_3 спадкоємцем другої черги.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 серпня 2016 року (в складі судді Сидорука Є. І.) в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт родинних стосунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, зокрема, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 є дядьком ОСОБА_3 Встановлено факт проживання однією сім'єю протягом останніх п'яти років, з весни 2010 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 Змінено черговість одержання права на спадкування і визнано ОСОБА_3 спадкоємцем другої черги.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 є племінником ОСОБА_8, протягом останніх п'яти років ОСОБА_3 проживав разом з ОСОБА_7 однією сім'єю, надавав їй необхідну допомогу та здійснив її поховання, а тому є всі підстави для зміни черговості одержання права на спадкування після смерті останньої та визнання ОСОБА_3 спадкоємцем другої черги після смерті ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не надали суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що кожен із них проживав із спадкодавцем ОСОБА_7 однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини та здійснювали догляд за нею.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Рішення апеляційного суду оскаржується в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3, а тому в решті судом касаційної інстанції не переглядається.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_7 були людьми похилого віку, хворіли та потребували сторонньої допомоги, а ОСОБА_3 постійно (тривалий час) опікувався вказаними особами, за власні кошти купував речі для побуту, допомагав проводити ремонт у квартирі, де вони проживали. ОСОБА_3 проживав з

ОСОБА_7 з весни 2010 року до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

22 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди встановили, що на час подання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїх позовів до суду, будь-яких спадкоємців за заповітом чи за законом, які мали б право на отримання спадщини після смерті ОСОБА_7, не було.

Оскільки дядько ОСОБА_3 - ОСОБА_8 помер раніше і спадщину після смерті останнього прийняла його дружина ОСОБА_7, з якою у ОСОБА_3 немає кровної спорідненості, то останній не може бути спадкоємцем ОСОБА_7 першої-третьої черги.

Встановлено, що ОСОБА_7 тривалий час хворіла, її доглядом займався ОСОБА_8, який до дня своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2, мав задовільний стан здоров'я та не потребував сторонньої допомоги.

ОСОБА_3 разом зі своєю сім'єю фактично проживав у м.Комсомольську Полтавської області, тому не міг спільно проживати разом зі спадкодавцем ОСОБА_7 у м. Рівному останні п'ять років перед її смертю.

ОСОБА_7 перебувала на обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Рівного управління праці та соціального захисту населення Рівненського виконавчого комітету Рівненської міської ради з 23 жовтня 1997 року до 12 серпня 2015 року і була знята з обслуговування у зв'язку зі смертю.

Статтею 1258 ЦК Українивизначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Застосування наведеної норми права з урахуванням статей 10, 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність таких юридичних фактів, установлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження: прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення вищевказаних дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю становлять особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Суд апеляційної інстанції врахував зазначені норми матеріального права та дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 не подав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що він проживав із спадкодавцем ОСОБА_7 однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини та здійснював догляд за нею.

Під час вирішення цього спору апеляційний суд установив обставини, що мають значення для справи, надав їм юридичну оцінку, а також оцінив усі докази, з яких виходив при вирішенні позову.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_7 були людьми похилого віку, мали проблеми із здоров'ям та потребували сторонньої допомоги, оскільки ОСОБА_8 міг самостійно забезпечити умови свого життя та доглядав за дружиною ОСОБА_7, тому вони не потребували стороннього догляду, допомоги та піклування.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_3 проживав з ОСОБА_7 у м. Рівному з весни 2010 року до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 проживав у м. КомсомольськуПолтавської області та не проживав разом зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини та не здійснював матеріального забезпечення спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказане судове рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик