АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року

м.Харків

справа № 644/12269/16-ц

провадження № 22-ц/790/1296/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Пилипчук Н.П., Маміної О.В.

за участю: секретаря - Семикрас О.В.

учасників справи

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, Департамент реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Основянської районної державної адміністрації м. Харкова про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2017 року, ухвалене суддею Єжовим В.А. в залі суду в м.Харкові,-

ВСТАНОВИВ:

18 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, Департамент реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Основянської районної державної адміністрації м. Харкова про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: м.Харків, пров. Макіївський № 3.

ОСОБА_3 в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації даного домоволодіння.

Своїм проживанням в будинку, та будучи зареєстрованим в ньому, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном.

Відповідач не є членом її сім'ї, договірні правовідносини між ними відсутні. Факт його реєстрації у домоволодінні завдає їй збитки при оплаті комунальних послуг, вона не має можливості реалізувати своє право на отримання субсидії та реалізувати інші конституційні права.

У звязку з чим, з урахуванням уточненої позовної заяви просила суд, визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком з надвірними будівлями № 3 по пров. Макіївському в м.Харкові у звязку із зміною власника.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, Департамент реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Основянської районної державної адміністрації м. Харкова про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на ті обставини, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі. Вказує, що ОСОБА_3 втратив право користування приватним будинком № 3 по пров. Макіївському в м.Харкові у звязку зі зміною власника. Посилається на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в якій закріплено, що принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Посилається на те, що судом неправильно встановлені обставини справи, відносно того, що відповідач протягом 14 місяців не має можливості проживати в спірному будинку, оскільки його колишня дружина ОСОБА_6 чинить йому перешкоди. На даний час він проживає у доньки. Вказує, що договір довічного утримання укладений між ОСОБА_6 та нею повністю виконується і немає ніяких підстав для його розірвання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник підтримували апеляційну скаргу.

ОСОБА_3 та його представники проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

ОСОБА_6 та представник Департаменту реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Основянської районної державної адміністрації м. Харкова в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 123).

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як власник спірного майна, немає законних підстав щодо розпорядження спірним майном, оскільки набула право власності на зазначене майно відповідно до договору довічного утримання.

Оскільки відповідно до умов цього договору за колишнім власником цього майна ОСОБА_6 зберігається право безкоштовного довічного користування частиною житлового будинку, то відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_3, який є колишнім членом сім?ї ОСОБА_6 та право якого на користування житловим приміщенням підтверджено набравшим чинності рішенням суду, таким, що втратив право користування зазначеним приміщенням.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що 40/100 частин житлового будинку № 3 з надвірними будівлями по провулку Макіївському в м.Харкові належало на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою від 12 серпня 1970 року, за реєстровим № 6587 ОСОБА_6 (а.с. 24).

В зазначеній частині житлового будинку, житлова площа якого складає 8,9 кв. метрів, а загальна площа 29,9 кв. метрів були зареєстровані ОСОБА_6 з 22 червня 1970 року та ОСОБА_3 з 13 липня 2006 року (а.с. 8-10).

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з 02 червня 2006 року по 17 грудня 2012 року перебували в шлюбі, який було розірвано за рішенням суду.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 25 березня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поновлення порушеного права та вселення у житлове приміщення задоволено. Вселено ОСОБА_3 за місцем проживання ОСОБА_6 у квартиру № 1 у житловому будинку № 3 по провулку Макіївському у м.Харкові, яка складається з житлових приміщень літ. 1-1 площею 8,6 кв.м., літ. 1-2 площею 12,4 кв.м., літ. 1-3 площею 8,9 кв.м. Зобовязано ОСОБА_6 видати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей до квартири № 1 у житловому будинку № 3 по пров. Макіївському в м.Харкові, яка складається з житлових приміщень літ. 1-1 площею 8,6 кв.м., літ. 1-2 площею 12,4 кв.м., літ. 1-3 площею 8,9 кв.м., та не чинити в подальшому перешкод для доступу у вказану квартиру (а.с. 47-48).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 30 квітня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 25 березня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про зобовязання ОСОБА_6 видати йому ключі від вхідних дверей до квартири № 1 у житловому будинку № 3 по провул. Макіївському в м.Харкові скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 25 березня 2014 року залишено без змін.

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували того факту, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 існував спір щодо користування зазначеним житловим приміщенням.

01 листопада 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 був укладений договір довічного утримання (а.с. 24).

Відповідно до п.7 зазначеного договору набувач зобовязується довічно матеріально забезпечувати ОСОБА_6, зокрема, надавати їй усі види догляду (опікування), забезпечуючи її харчуванням, одягом, необхідною медичною допомогою тощо, а також надати в безкоштовне довічне користуванні частину житлового будинку, а саме: приміщення 1-1, 1-2, 1-3, загальною площею 29,9 кв.м.

Отже, колегія суддів вважає, що оскільки за ОСОБА_6 зберігається право користування зазначеною частиною житлового приміщення, то суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що зберігається право користування житловим приміщенням і за колишнім членом сім?ї ОСОБА_6, ОСОБА_3, право якого на користування спірним житловим приміщенням є похідними від права ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідач ОСОБА_3 членом її сім?ї не є, між ними відсутні будь які домовленості чи правочини щодо подальшого проживання його в належній їй на праві власності частині будинку, не можуть бути визнані правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки право власності ОСОБА_1 на 40/100 частин зазначеного будинку є обмеженим умовами договору щодо користування цим житловим приміщенням колишнім власникам.

Отже, колегія суддів вважає, що на час користування частиною будинку № 3 по провулку Макіївському в місті Харкові ОСОБА_6 таке право зберігається і за ОСОБА_3

Статтями 13 і 41 Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності.

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільства.

У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивач, як власник спірного майна, немає законних підстав щодо розпорядження спірним майном, оскільки набув право власності на зазначене майно відповідно до договору довічного утримання, та погодився з обмеженнями по зазначеному договору.

Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1, були предметом розгляду суду першої інстанції та зазначеним доводам дана належна оцінка, висновків суду вони не спростовують.

У звязку з чим, колегія суддів дійшла до висновку, що правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 367, 368, 371, п.1. ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384, ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2018 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: Н.П. Пилипчук

ОСОБА_7