Постанова

Іменем України

26 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 760/18966/15-ц

провадження № 61-12285св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

представники відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 січня 2016 року у складі судді Лазаренко В. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2018 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Кравець В. А., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), в якому просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди щодо користування та розпорядження її власними грошовими коштами у гривні, що знаходяться на поточних рахунках та обслуговуються картками МаstегСаrd № НОМЕР_1, Універсальна

№ НОМЕР_2 шляхом негайного розблокування зазначених карткових рахунків (поновлення фінансових операцій), та надати їй можливості зняти грошові кошти з карток: 1) МаsterСаrd

№ НОМЕР_1 - 79,14 грн.; 2) картка Універсальна

№ НОМЕР_2 - 84,61 грн.

На підставі частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» просила стягнути з відповідача на її користь пеню за кожний день прострочення виконання надання послуги у розмірі трьох відсотків її вартості, що відповідно до представленого розрахунку складає 255,84 грн.

Позов мотивовано тим, що позивач є клієнтом відповідача, між ними укладено договори банківського рахунку та позивачу видано картку для виплат МаsterСаrd № НОМЕР_1 та картку Універсальна

№ НОМЕР_2.

27 серпня 2015 року позивач була позбавлена можливості отримати кошти в банкоматі «ПриватБанку» з картки МаstеrСаrd, отримавши смс-повідомлення на телефон про те, що на карті обмеження на видаткові операції.

Залишок на рахунку картки МаsterСаrd № НОМЕР_1 складає 79 грн 14 коп., на картці Універсальна № НОМЕР_2 - 84 грн 61 коп.

Зв'язатись з контакт-центром за телефоном 3700 позивач не змогла, і

25 вересня 2015 року звернулась до відповідача зі скаргою, яку він отримав 28 вересня 2015 року.

Внаслідок таких протиправних дій, позивач позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися грошовими коштами, що знаходяться на її банківських рахунках, а працівники банку грубо порушують чинне законодавство України.

Позивачем не було вчинено жодних порушень вимог чинного законодавства України та умов договору, тому у співробітників банку були відсутні законні підстави для будь-яких обмежень її прав щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на її рахунку.

Крім того, позивач вважає, що відповідно частини п'ятої статті 10

Закону України «Про захист прав споживачів» за кожний день прострочення їй має бути сплачена пеня у розмірі трьох відсотків вартості послуги і з 28 серпня 2015 року розмір пені складає 255 грн 84 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року позов задоволено.

Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» усунути всі перешкоди щодо користування та розпорядження ОСОБА_4 власними грошовими коштами у гривні, що знаходяться на поточних рахунках та обслуговуються картками МаsterСаrd № НОМЕР_1, Універсальна

№ НОМЕР_3 шляхом негайного розблокування зазначених карткових рахунків оновлення фінансових операцій) та надати ОСОБА_4 можливість зняти грошові кошти з картки МаsterСаrd

№ НОМЕР_1 в сумі 79 грн. 14 коп. та картки Універсальна № НОМЕР_2 в сумі 84 грн. 61 коп.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 пеню в розмірі 255 грн 84 коп. та вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки права позивача щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 обмежені відповідачем, з боку останнього не зазначено про існування обставин, які за законом надають йому право на таке обмеження, наявні підстави для задоволення позову в частині вимог про зобов'язання вчинити певні дії.

Оскільки договір про надання фінансово-кредитних послуг, укладений між сторонами для задоволення власних побутових потреб позивача, відповідачем, внаслідок обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, прострочено надання послуг щодо розрахунково-касового обслуговування клієнта, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що факт порушення відповідачем договірних зобов'язань підтверджується матеріалами справи. Відповідачем не надано доказів порушення ОСОБА_4 умов використання електронного платіжного засобу, тому посилання банку на законне право зупинити дію карт та обмежувати право клієнта щодо розпорядження грошовими коштами та посилання на положення статтю 14.13 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», згідно яких право використовувати електронний платіжний засіб може бути призупинене або припинене емітентом відповідно до умов договору в разі порушення користувачем умов використання електронного платіжного засобу, не може бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог.

Оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, то до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян, про що, згідно висновків апеляційного суду, правильно зазначено у рішенні суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року поштовим засобом зв'язку до Верховного Суду, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк має право призупинити розрахунки за карткою (заблокувати картку) за наявності обставин, що можуть свідчити про незаконне використання електронного платіжного способу. Судами не визначена правова природа грошових коштів, які надійшли на рахунок позивача, який, у свою чергу, не довів їх джерело надходження. Банк призупинив операції по картці позивача на підставі аналізу руху грошових коштів. Картковий рахунок відкрито на ім'я фізичної особи, яка не здійснює підприємницької діяльності, проте рух коштів дозволяє дійти висновку про нецільове використання грошових коштів, пов'язаних з підприємницькою діяльністю.

Відповідач вважає, що на спірні правовідносини не поширюються положення частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», тому суди необґрунтовано стягнули з відповідача пеню у розмірі 3% вартості послуги відповідно до цього Закону. Обов`язки сторін та відповідальність за їх невиконання регулюються умовами договору, укладеного між сторонами та нормами ЦК України, які регулюють зобов'язальні правовідносини, зокрема частиною другою статті 625 цього Кодексу.

У відзиві на касаційну скаргу, представник позивача заперечував проти доводів касаційної скарги посилаючись на їх безпідставність і необґрунтованість, у зв'язку з чим, просив залишити ухвалені у справі рішення без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що банк не має право визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд, тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про порушення прав позивача та необхідність їх судового захисту.

Крім того, позивач в особі представника посилається на відсутність у банку права на касаційне оскарження зазначених судових рішень в силу положень пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки ці рішення ухвалені у малозначній справі, що зокрема зазначено в резолютивній частині постанови апеляційного суду з посиланням на те, що постанова касаційному оскарженню не підлягає відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилаючись на наведене представник позивача подав клопотання про закриття касаційного провадження.

Вирішуючи питання щодо закриття касаційного провадження колегія суддів виходить з наступного.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом позову у цій справі є вимоги немайнового характеру щодо захисту права клієнта банку на розпорядження відкритими на її ім`я рахунками у зв'язку із застосуванням емітентом обмежень в банківському обслуговуванні та зупинення по рахункам фінансових операцій, а також майнові вимоги щодо відновлення доступу до користування коштами, що знаходяться на цих рахунках.

У поєднанні цих вимог, визначаючи критерії малозначності справи має враховуватись не лише ціна позову щодо вимог майнового характеру, а і її складність та характер немайнового права, за захистом якого звернувся позивач.

Доводи касаційної скарги банку у цій справі стосується правомірності блокування карткового рахунку на підставі 14.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України

від 05 листопада 2014 року №705, банком, який є суб'єктом первинного фінансового моніторингу, у зв'язку із встановленням обставин, які свідчать про незаконне використання електронного платіжного засобу (використання платіжних карток для отримання коштів в рамках функціонування протиправної схеми переведення грошей в готівку) та з метою недопущення використання клієнтом послуг банку для легалізації кримінальних доходів.

Також доводи касаційної скарги зводяться до наявності у банку права зупиняти операції за рахунками та обмежувати клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунку у разі використання рахунку, відкритого фізичній особі для проведення операцій, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності.

Верховний Суд враховує, що у провадженні судів України наявна велика кількість аналогічних спорів за участю банків щодо блокування карткових рахунків з підстав, передбачених статтею 1074 ЦК України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705.

Тому, з метою формування єдиної правозастосовчої практики з питання правомірності блокування банківського рахунку клієнта банку, зупинення операцій за рахунком та обмеження клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунку є підстави, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для перегляду даної справи в касаційному порядку.

При цьому судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 7 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та

ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського рахунку, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до запропонованих банком Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів.

Відповідно до умов вказаного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я ОСОБА_4 відкрито картрахунки НОМЕР_1 та

НОМЕР_3 та видано відповідні картки: картку для виплат МаsterСаrd НОМЕР_1 та картку Універсальну НОМЕР_3

Підпунктом 2.8.1.13.1 пункту 2.8.1.13, розділу 2.8.2 «Умов та правил надання банківських послуг», клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку (рахунках), за винятком випадків, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до умов підпункту 2.1.2.2.2. пункту 2.1.2.2. розділу 2.1.2 цих Правил карта може використовуватися для будь-яких грошових зарахувань: зарплата, пенсія, аванси, відрядні, стипендія, всіх видів соціальних допомог, а також грошових переказів від родичів та ділових партнерів.

В період з 6 серпня 2015 року по 16 серпня 2015 року та з 4 липня 2015 року по 4 вересня 2015 року по картрахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 здійснювались розрахунково-касові операції.

Вказані рахунки були заблоковані відповідачем та введені обмеження прав позивача щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунках.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1066 ЦК за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до пункту 7.1.2. статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно зі статтею 14.13 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» право використовувати електронний платіжний засіб може бути призупинене або припинене емітентом відповідно до умов договору в разі порушення користувачем умов використання електронного платіжного засобу. Призупинення або припинення права користувача використовувати електронний платіжний засіб не припиняє зобов'язань користувача й емітента, що виникли до часу призупинення або припинення зазначеного права.

Відповідно до пункту 12 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» постанови Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705 емітент має право прийняти рішення про зупинення здійснення операцій з використанням певного електронного платіжного засобу, а також про вилучення електронного платіжного засобу за наявності обставин, що можуть свідчити про незаконне використання електронного платіжного засобу та/або його реквізитів, значно збільшеного ризику неспроможності платника виконати своє зобов'язання щодо сплати кредиту та процентів за ним, в інших випадках, установлених договором. Зупинення або припинення права користувача використовувати електронний платіжний засіб не припиняє зобов'язань користувача й емітента, що виникли до часу зупинення або припинення зазначеного права.

Емітент зобов'язаний інформувати користувача про зупинення права використовувати електронний платіжний засіб та причини такого зупинення в спосіб, установлений договором, у разі можливості перед тим, як право використовувати електронний платіжний засіб буде зупинено, і негайно після цього, якщо надання такої інформації не скомпрометує об'єктивно виправданих заходів з безпеки або якщо це не заборонено законодавством України.

З урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач не надав суду доказів правомірності своїх дій з призупинення операцій за картковими рахунками позивача та доказів порушення ОСОБА_4 умов використання електронного платіжного засобу.

Доводи відповідача щодо наявності фактів, які можуть свідчити про високий ризик використання послуг банків для легалізації кримінальних доходів, перевірені в ході апеляційного розгляду справи та апеляційний суд обґрунтовано виходив з підстав їх недоведеності, посилаючись на те, що інформація щодо надання ухвалою слідчого судді Бабушкінського райсуду

м. Дніпропетровська від 4 травня 2016 року тимчасового доступу до речей і документів ОСОБА_4 відноситься до іншого періоду і діє лише до

4 червня 2016 року, а лист Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України «Щодо фінансових операцій з отримання готівки» від 13 квітня 2016 року не може обґрунтовувати дії банку по блокуванню карток позивача, яке було здійснено відповідачем 27 серпня

2015 року.

Апеляційний суд обґрунтовано відхилив посилання відповідача на те, що правовідносини, які виникли між сторонами не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» та правильно виходив з того, що даний Закон не визначає певних меж своєї дії, тому до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян, що, і було правильно враховано судом першої інстанції.

Аналогічні доводи відповідача містяться і у касаційній скарзі, які відхиляються колегією суддів із зазначених вище підстав.

Доводи відповідача про правомірність блокування рахунку позивача в силу його використання для підприємницької діяльності не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки банком не доведено жодної з визначеної Законом підстави для обмеження права клієнта права розпорядження рахунком.

Аргументи касаційної скарги про використання платіжних карток для отримання коштів в рамках функціонування протиправної схеми переведення грошей у готівку не підтверджуються жодним доказом та наявність цих підстав для обґрунтованого блокування рахунків позивача не доведено.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 січня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. М. Фаловська

С. П. Штелик