АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року

м. Харків

Справа № 641/1090/18

Провадження № 22-ц/790/2705/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Кружиліної О.А.

суддів Бурлака І.В., Кіся П.В.,

за участю секретаря Сементовської О.М.

імена (найменування сторін):

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 березня 2018 року, у складі судді Курганникової О.А.,

в с т а н о в и в:

26 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна.

14 березня 2018 року позивач подав у суд заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 95 кв.м, що належить ОСОБА_2 на праві власності; заборонити субєктам державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження зазначеного обєкта нерухомості та заборонити виселяти, вселяти та знімати з реєстрації мешканців цієї квартири.

Свої вимоги мотивував тим, що у 2010 році, в період шлюбу, він та відповідач придбали квартиру за адресою: м. Харків, пр. Петра Григоренка (стара назва Маршала Жукова), 14, кв. 284. Кошти на купівлю квартири були спільні з відповідачем. При отриманні правовстановлюючих документів на квартиру відповідач наполягала, щоб вони були оформлені на її імя.

На даний час, позивач впевнений, що відповідач має перед собою мету відчужити квартиру без його згоди, як співвласника вказаного майна, набутого ними за час перебування в шлюбі, а тому існує реальна загроза неправомірного та незаконного продажу спільного майна, вчинення відносно нього будь-яких інших правочинів, що свідчитиме про неможливість або ускладнить виконання рішення суду, яке може бути ухвалене у даній справі на його користь.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 березня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування скарги посилається на порушення судом норм процесуального права.

Зокрема, зазначав, що судом не взято до уваги доводи, викладені ним у заяві про забезпечення позову.

Крім того, на даний час йому стало відомо, що відповідач звернулася до агенції нерухомості для пошуку потенційних покупців на їх квартиру. Правовстановлюючі документи на квартиру відповідач приховала від нього та сказала, що вони в «надійному місці». Також відповідач розмовляла з їхньою повнолітньою донькою, щоб виписати її найближчим часом з квартири, для полегшення відчуження.

Зазначав, що між ним та відповідачем існує спір щодо поділу спільного майна в судовому порядку, тому існує ризик того, що за час розгляду справи квартира може бути декілька разів перепродана, або будуть здійснені інші дії, що позбавить позивача житла та істотного ускладнення виконання рішення суду у справі, у разі постановлення рішення судом про поділ квартири.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надійшло.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що клопотання не містить посилання на беззаперечні мотиви, за якими позивач вважає, що захист його прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також не вказано в чому полягає значимість таких зусиль і наскільки значні витрати будуть позивачем при цьому понесені.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 березня 2018 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху.

07 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 95 кв.м, що належить ОСОБА_2 на праві власності; заборонити субєктам державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження зазначеного обєкта нерухомості та заборонити виселяти, вселяти та знімати з реєстрації мешканців цієї квартири.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог про поділ майна подружжя, проте, оскільки відповідач у справі не надає йому правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру, позивач не має можливості надати такі документи суду.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що за заявою учасника справи, суд має право вжити, передбачені статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням учасників справи, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобовязує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до агенції нерухомості для пошуку потенційних покупців на квартиру.

Виходячи з вимог позовної заяви ОСОБА_1 та положень щодо забезпечення позову, колегія суддів вважає, що не виключена можливість відчуження зазначеного нерухомого майна відповідачем, а тому вважає за необхідне частково задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та заборонити відчуження зазначеного нерухомого майна, оскільки невжиття таких заходів може утруднити виконання рішення суду у разі задоволення вимог про поділ майна подружжя.

Колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову, є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України скасовує судове рішення повністю і ухвалює у відповідній частині нове рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 березня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Забезпечити позов ОСОБА_1 шляхом заборони відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 95 кв.м, що належить ОСОБА_2 (РНОКПП 261332640) на праві власності.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 26 квітня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді І.В. Бурлака

ОСОБА_3