Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 320/255/15-ц

провадження № 61-5661св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року у складі судді Урупи І. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Савченко О. В., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі -ПАТ «Універсал Банк» ) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 15 березня 2010 року між ПАТ «Універсал Банк», та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредитні кошти в сумі 88 926,53 грн зі сплатою 17 % річних за користування кредитом строком до 01 березня 2015 року.

Цільове призначення кредиту було визначено як погашення заборгованості позичальника ОСОБА_5 перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 02 червня 2008 року.

20 січня 2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, а 07 лютого 2012 року - додаткову угоду № 2 про припинення зобов'язань за кредитним договором від 15 березня 2010 року, відповідно до якої сторони визнали, що станом на 07 лютого 2012 року загальний розмір заборгованості позичальника перед кредитором за основним договором становить 91 658,28 грн.

Також сторони погодили, що станом на дату підписання угоди заборгованість позичальника за основним договором в сумі нарахованої відповідно до умов основного договору пені вважається погашеною шляхом прощення зобов'язання позичальника перед кредитором та позичальник вважається таким, що виконав в повному обсязі зобов'язання щодо сплати нарахованої відповідно до умов основного договору пені.

Сторони погодили, що кредитор має право нараховувати пеню в розмірі та у випадках, передбачених основним договором, а позичальник зобов'язався сплатити пеню у разі її нарахування кредитором.

Позичальник зобов'язався в період до 01 лютого 2015 року включно сплатити кредитору грошову суму в розмірі 54 994,97 грн.

Зараховані позичальником кошти кредитор направляє на погашення заборгованості за основним договором.

Відповідач свої зобов'язання не виконала, у зв'язку з чим станом на 25 червня 2015 року у неї перед банком утворилась заборгованість у сумі 41 438,58 грн, що складається з простроченої заборгованості по кредиту за договором від 15 березня 2010 року, яку позивач просив стягнути на його користь.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № ВL 5233/1 від 15 березня 2010 року, що складається з простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 41 438,58 грн, та судові витрати у розмірі 414,39 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконала належним чином умови кредитного договору, а тому утворилась заборгованість, яку необхідно стягнути з неї на користь банку.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03 листопада 2016 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_4, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 не виконала належним чином умови кредитного договору та додаткових угод, а тому утворилась заборгованість, що підтверджена належними доказами та яку необхідно стягнути з неї на користь банку. Суд також дійшов висновку про безпідставність доводів ОСОБА_4 щодо списання банком грошових коштів з рахунку позичальника з порушенням вимог закону.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банком було безпідставно списано кредитні кошти на погашення заборгованості позичальника за відсутності її розпорядження та відповідного положення кредитного договору. Наявність меморіального ордеру таким розпорядженням не є. Представник банку не надав суду оригінал кредитного договору від 2008 року.

Відзив на касаційну скаргу позивач не подав.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що 15 березня 2010 року між ПАТ «Універсал Банк» , який є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ВL 5233/1, за умовами якого остання отримала кредитні кошти в сумі 88 926,53 грн зі сплатою 17 % річних за користування кредитом строком до 01 березня 2015 року.

Цільове призначення кредиту було визначено у пункті 1.4 договору як погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором № ВL 5233 від 02 червня 2008 року.

Відповідач зобов'язалася сплачувати заборгованість отриманими кредитними коштами відповідно до графіку платежів, що визначений у додатку 1 до кредитного договору, не пізніше першого числа кожного місяця в розмірі 2 246,21 грн.

Відповідно до умов договору, кредитні кошти відповідач отримала шляхом перерахування їх на погашення заборгованості за кредитним договором № ВL 5233 від 02 червня 2008 року.

20 січня 2011 року сторонами було укладено додаткову угоду № 1, а 07 лютого 2012 року - додаткову угоду № 2 про припинення зобов'язань за кредитним договором № ВL 5233/1 від 15 березня 2010 року, відповідно до якої сторони визнали, що станом на 07 лютого 2012 року загальний розмір заборгованості позичальника перед кредитором за основним договором становить 91 658,28 грн, з яких 10 660,66 грн - загальна прострочена основна сума кредиту, 69 078,33 грн - загальна строкова основна сума кредиту, 11 723,57 грн - загальна сума прострочених процентів за користування кредитом, 195,72 грн - загальна сума строкових процентів за користування кредитом.

Також сторони визнали, що станом на дату підписання цієї угоди заборгованість позичальника за основним договором в сумі нарахованої відповідно до умов основного договору пені вважається погашеною шляхом прощення зобов'язання позичальника перед кредитором та позичальник вважається таким, що виконав в повному обсязі зобов'язання щодо сплати нарахованої відповідно до умов основного договору пені.

Сторони погодили, що кредитор має право нараховувати пеню у розмірі та у випадках, передбачених основним договором, а позичальник зобов'язався сплатити пеню у разі її нарахування кредитором.

Відповідно до пункту 2.1 додаткової угоди № 2 позичальник зобов'язалась в період з 07 лютого 2012 року до 01 лютого 2015 року сплатити грошову суму в розмірі 54 994,97 грн шляхом внесення до 1 числа місяця щомісячних платежів у розмірі 1 527,64 грн.

У зазначеному пункті сторони також погодили, що позичальник доручає кредитору здійснювати договірне списання зазначених сум з його поточного рахунку.

З наданих позивачем розрахунку заборгованості та даних виписки з особового рахунку позичальника вбачається, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 умов додаткової угоди № 2 станом на 25 червня 2015 року заборгованість позичальника за тілом кредиту становила 41 438,58 грн.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмір та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задовольняючи позов, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_4 не виконала належним чином умови кредитного договору, а тому утворилась заборгованість, що підтверджена належними доказами та яку необхідно стягнути з неї на користь банку.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Доводи касаційної скарги про те, що банком було безпідставно списано кредитні кошти на погашення заборгованості позичальника за відсутності її розпорядження та відповідного положення кредитного договору є необґрунтованими та спростовуються положеннями пункту 1.2.3 кредитного договору від 15 березня 2010 року та пунктом 2.1 додаткової угоди № 2, в яких питання повноважень банку щодо списання коштів з рахунку позичальника було погоджено сторонами.

Відповідач була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема цільовим використанням кредиту - погашення заборгованості перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором № ВL 5233 від 02 червня 2008 року, та погодилася із ними.

Доводи касаційної скарги щодо неправомірного ненадання банком оригіналу кредитного договору від 2008 року є безпідставними, оскільки наявність такого договору не заперечувалась відповідачем. Крім того, в матеріалах справи містяться її заяви про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № BL 5233 від 02 червня 2008 року, що свідчить про її обізнаність з його умовами.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 23 січня 2017 року зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк