АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/822/17 Номер провадження 22-ц/786/849/18Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Абрамов П.С., Дорош А.І.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 10 січня 2018 року (час ухвалення рішення невідомий; дата складання повного тексту рішення 10 січня 2018 року) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути із ОСОБА_2 на його користь заборгованість по кредиту у сумі 46 981 грн. 13 коп., мотивуючи заявлені вимоги неналежним виконанням відповідачем зобовязань за укладеним 22.11.2011 року кредитним договором.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 10 січня 2018 року позов ПАТ КБ « ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 39 097 грн. 87 коп., яка складається з: 1 942,26 грн. заборгованості по кредиту, 37 155,61 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 1 331,53 грн. судового збору, а всього стягнуто 40 429,40 грн.

У задоволенні позовних інших вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду змінити, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення з нього 37 155,61 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом та 1 331,53 грн. судового збору.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що банком не було дотримано вимоги ч.3 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і фактично навязано отримання картки всупереч його дійсному волевиявленню. Суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що банк протиправно в односторонньому порядку збільшував кредитний ліміт. Окрім того, за твердженням апеляційної скарги суд неналежним чином застосував позовну давність до спірних правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.11.2011 року ОСОБА_2 подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про отримання кредиту у сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6).

У межах укладеної угоди перевипускалися кредитні карти: 22 листопада 2013 року за №240391 (термін дії до 09/15), 17 січня 2013 року за №958642 (термін дії до 11/16).

Окрім того, ОСОБА_3 двічі збільшував кредитний ліміт за виданими картками: 22 листопада 2011 року 1 000 грн., 07 червня 2013 року 2 000 грн.

За умовами зазначеного договору боржник зобовязувався щомісячно здійснювати погашення кредиту, відсотків та комісії, проте взяті на себе зобовязання не виконував.

Згідно розрахунку банку за станом на 30 червня 2017 року заборгованість ОСОБА_2 за укладеним кредитним договором становила 46 981,13 грн., з яких 1 942,26 грн. - тіло кредиту, 38 321,80 грн. - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом; 4 003,68 грн. - заборгованість по пені та комісії; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина); 2 213,39 грн. штрафу (процентна складова) (а.с.4-5).

Наведені обставини підтверджені належними і допустимими.

При вирішенні спору суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, якими вони врегульовані норми параграфів першого і другого глави 71 ЦК України (позика, кредит).

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з доведеності факту порушення позичальником умов кредитного договору, застосував за заявою відповідача норми закону про позовну давність, проаналізував положення укладеного договору і правомірно застосував норми ст.61 Конституції України до вимог про стягнення пені і штрафів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України). Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Частиною третьою ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав'язування її придбання.

Стверджуючи в апеляційній скарзі про навязування Банком отримання кредитної картки, відповідач не надав жодного належного і допустимого доказу у розумінні ст.77, ст.78 ЦПК України на підтвердження цієї обставини. Разом з тим, у своїх запереченнях проти позову і поясненнях, наданих у суді першої інстанції відповідач повідомив, що оформив кредитну картку з метою отримання коштів від певної особи у м.Києві. У заяві на отримання кредиту відповідач своїм підписом підтвердив, що він був ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами Банку.

Таким чином, зазначені доводи апеляційної скарги не можна вважати обґрунтованими. При вирішенні цього спору слід виходити з того, що відповідач, дотримуючись принципу розумної обачності та добросовісності, мав би бути ознайомленим з Умовами і правилами надання банківських послуг.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що ОСОБА_3 має право в односторонньому порядку без попереднього повідомлення позичальника змінити розмір кредитного ліміту на платіжній картці. Окрім того, пунктами 1.1.2.3, 1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг на позичальника (власника кредитної картки) покладений обовязок отримувати виписки про стан картрахунку і про здійснені операції по ньому, а також у разі незгоди із зміною тарифів подати Банку письмову заяву про розірвання договору та погасити заборгованість.

У справі відсутні належні і допустимі докази про виконання відповідачем обовязків, передбачених пунктами 1.1.2.3, 1.1.2.4. Умовами та правилами надання банківських послуг, його пояснення свідчать про протилежне, у звязку з чим посилання в апеляційній скарзі на неодноразове в односторонньому порядку збільшення кредитного ліміту без згоди відповідача, неповідомлення відповідача про наявність заборгованості також не є обґрунтованими.

В апеляційній скарзі стверджується, що суд першої інстанції, встановивши точну дату виникнення заборгованості, неналежним чином застосував положення ч.4 ст.267 ЦК України, при цьому відповідач не пояснив в чому саме виявилося неправильне застосування норми матеріального права.

Як убачається зі змісту рішення суду першої інстанції, судом встановлений строк дії кредитної картки, термін звернення Банку з позовом до суду, порядок погашення заборгованості згідно умов договору, розмір заборгованості і правильно визначив, що ОСОБА_3 звернувся з позовом у межах строку давності, зробив правомірний висновок про стягнення заборгованості по тілу кредиту (1 942 грн. 26 коп.) і процентів за користування коштами у межах трьох років (37 155 грн. 61 коп.).

Наведені висновки суду відповідають вимогам закону і ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції при вирішенні цього спору виконав вимоги ст.89, ст.264 ЦПК України та у відповідності до приписів зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставин і дослідженим доказам, рішенні обґрунтував належним чином свої висновки по суті спору.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 2400 грн. несплаченого ним судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 16.04.2018 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді П.С.Абрамов

ОСОБА_4

З оригіналом згідно

Суддя: О.А.Лобов