Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/5912/16-ц

провадження № 61-11584св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - державне підприємство «Національні інформаційні системи»,

третя особа - державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у складі судді Піхур О. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2017 року у складі суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до державного підприємства «Національні інформаційні системи» (далі - ДП «Національні інформаційні системи») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11 грудня 2000 року відповідно до наказу № 192-К її було прийнято на роботу до Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі - ДП «Інформаційний центр») на посаду оператора II категорії. У подальшому вона обіймала посади адміністратора II та І категорій, адміністратора реєстрів І категорії, начальника відділу супроводження реєстрів, заступника директора Кримської філії ДП «Інформаційний центр». Відповідно до штатного розпису розмір її заробітної плати на останній посаді становив 3 800 грн. Із березня 2014 року відповідачем припинено фінансування Кримської філії, в тому числі припинено виплату заробітної плати працівникам. В березні та квітні 2014 року вона продовжувала виконувати свою роботу. 25 квітня 2014 року у зв'язку із порушенням відповідачем законодавства про працю (неодноразова невиплата заробітної плати) вона звільнилася за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України.

Разом з тим, при звільненні їй не виплачено заробітну плату за квітень 2014 року у розмірі 3 281 грн 82 коп., винагороду за вислугу років у розмірі 328 грн 18 коп., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 15 505 грн 81 коп., вихідну допомогу у розмірі 16 757 грн 52 коп., заборгованість із заробітної плати станом на 01 квітня 2014 року у розмірі 3 524 грн 24 коп. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року із ДП «Інформаційний центр» на її користь стягнуто вказану суму боргу та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період із 25 квітня 2014 року по 26 травня 2015 року у розмірі 51 110 грн. Проте фактично роботодавець з нею розрахувався 01 лютого 2016 року, а тому за період затримки розрахунку при звільненні, що виник після ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року до дня фактичного розрахунку 01 лютого 2016 року, відповідач як правонаступник ДП «Інформаційний центр» має виплатити їй суми за статтею 117 КЗпП України у розмірі 83 980 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наказом Міністерства юстиції України «Про ліквідацію державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» від 11 вересня 2015 року № 258/7 Міністерством юстиції України прийнято рішення про припинення юридичної особи ДП «Інформаційний центр». На підприємстві створено ліквідаційну комісію та призначено голову ліквідаційної комісії ОСОБА_4 Правонаступників ДП «Інформаційний центр» Міністерством юстиції України не визначено. Посилаючись на те, що необхідні при звільненні кошти позивачу виплачено, а ДП «Національні інформаційні системи» не є правонаступником ДП «Інформаційний центр», позивач не перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ДП «Національні інформаційні системи» не є правонаступником ДП «Інформаційний центр», позивач не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а тому будь-яких обов'язків у відповідача щодо виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 не виникло.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що функції адміністратора державних реєстрів було передано від ДП «Інформаційний центр»до ДП «Національні інформаційні системи», ДП «Національні інформаційні системи» створено із передачею на баланс нового підприємства частини матеріально-технічної бази ДП «Інформаційний центр» (акти прийому-передачі майна по суті становлять розподільчий баланс), тобто фактично відбувся виділ ДП «Національні інформаційні системи» із ДП «Інформаційний центр». За таких обставин в силу вимог частини четвертої статті 109 ЦК України відповідач є солідарним боржником за зобов'язанням щодо належного розрахунку зі звільненими працівниками ДП «Інформаційний центр». Крім того, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності за статтею 117 КЗпП України (постанова Верховного Суду України № 6-144цс13 від 29 січня 2014 року), а тому розрахунок за попереднім судовим рішенням не може бути підставою звільнення відповідача від відповідальності за статтею 117 КЗпП України за новий період затримки розрахунку при звільненні.

У запереченні на касаційну скаргу ДП «Національні інформаційні системи» зазначає, що позивач перебувала у трудових відносинах із ДП «Інформаційний центр», а тому ДП «Національні інформаційні системи» не може відповідати за заявленим позовом. ДП «Національні інформаційні системи» є самостійним, новоствореним підприємством, несе відповідальність лише за власними зобов'язаннями. Доводи касаційної скарги щодо виділу ДП «Національні інформаційні системи» із ДП «Інформаційний центр» є припущенням позивача.

09 листопада 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

01 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди встановили, що ОСОБА_1 відповідно до наказу № 192-К від 11 грудня 2000 року було прийнято на роботу до Кримської філії ДП «Інформаційний центр» на посаду оператора II категорії. У подальшому вона обіймала посади адміністратора II та І категорій, адміністратора реєстрів І категорії, начальника відділу супроводження реєстрів, заступника директора Кримської філії ДП «Інформаційний центр».

25 квітня 2014 року у зв'язку із порушенням відповідачем законодавства про працю (неодноразова невиплата заробітної плати) вона звільнилася за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України.

При звільненні їй не виплачено заробітну плату за квітень 2014 року у розмірі 3 281 грн 82 коп., винагороду за вислугу років у розмірі 328 грн 18 коп., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 15 505 грн 81 коп., вихідну допомогу у розмірі 16 757 грн 52 коп., заборгованість із заробітної плати станом на 01 квітня 2014 року у розмірі 3 524 грн 24 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року, із ДП «Інформаційний центр» на користь ОСОБА_1 стягнуто вказану суму боргу та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період із 25 квітня 2014 року по 26 травня 2015 року у розмірі 51 110 грн. Фактично роботодавець з нею розрахувався 01 лютого 2016 року.

НаказомМіністерства юстиції України «Про ліквідацію державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» від 11 вересня 2015 року № 258/7 Міністерством юстиції України прийнято рішення про припинення юридичної особи ДП «Інформаційний центр» шляхом ліквідації.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 104 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній станом на 11 вересня 2015 року) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно частини третьої статті 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

За змістом частин восьмої та дев'ятої статті 111 ЦК України ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред'явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду.

Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи.

Вимоги працівників, пов'язані з трудовими відносинами, у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи вимоги її кредиторів задовольняються у другу чергу (пункт 2 частини першої статті 112 ЦК України).

Згідно положень частин третьої-п'ятої статті 112 ЦК України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи.

Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред'явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.

Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними.

Запис про прийняття Міністерством юстиції України рішення про припинення юридичної особи ДП«Інформаційний центр» шляхом ліквідації внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 16 вересня 2015 року, строк для заявлення кредиторами своїх вимог було встановлено до 21 листопада 2015 року.

Разом з тим, відомостей про звернення ОСОБА_1 до ліквідаційної комісії ДП «Інформаційний центр» із вимогою про стягнення середнього заробітку затримки розрахунку при звільненні за період із 26 травня 2015 року до дня фактичного розрахунку 01 лютого 2016 року матеріали справи не містять. Таким чином, позивачем не дотримано порядок задоволення своїх вимог як кредитора ДП «Інформаційний центр».

Крім того, запис про припинення юридичної особи ДП «Інформаційний центр» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не внесено, вказана юридична особа не припинилася, залучена до участі у справі у якості третьої особи, що спростовує доводи касаційної скарги про належність відповідача у справі.

Не можна погодитися й з доводами касаційної скарги щодо солідарного обов'язку ДП «Національні інформаційні системи».

Державне підприємство «Національні інформаційні системи» є самостійним новоствореним підприємством, що створене розпорядчим актом - наказом Міністерства юстиції України «Щодо створення державного підприємства «Національні інформаційні системи» від 07 травня 2015 року № 657/5.

Пунктом 3 наказу встановлено, що статутний капітал ДП «Національні інформаційні системи» формується шляхом передачі у встановленому порядку до нього майна згідно з переліком, що додається; майно ДП «Національні інформаційні системи» закріплюється за ним на праві господарського відання.

Відповідно пункту 1.1 Статуту державне комерційне підприємство «Національні інформаційні системи» засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України.

Згідно пункту 4 Статуту майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

За змістом підпунктів 3.7, 3.9 Статуту ДП «Національні інформаційні системи» несе відповідальність лише за своїми зобов'язаннями та в межах належного йому майна згідно із законодавством. Підприємство не несе відповідальності за зобов'язаннями держави та уповноваженого органу управління.

Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що ДП «Національні інформаційні системи» є новоствореним підприємством, установчий документ якого не містить положень про правонаступництво зобов'язань ДП «Інформаційний центр».

Правомірність проведення процедури припинення юридичної особи ДП «Інформаційний центр» шляхом ліквідації не є предметом заявленого позову, а тому доводи касаційної скарги про те, що фактично відбувся виділ ДП «Національні інформаційні системи» із ДП «Інформаційний центр», не впливають на правильність вирішення справи судами.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І.М. Фаловська

С. П. Штелик