АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/449/17 22-ц/774/462/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 193/449/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2017 року, яке ухвалене суддею Кащук Д.А. у смт Софіївка Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Софіївська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, як була матір'ю сторін по справі.

Після смерті матері відкрилась спадщина, яка складається із 2/3 частин будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1; 1/3 частини земельної ділянки площею 0,17 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1; земельної ділянки площею 1 га., для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області.

Позивач зазначає, що вона піклувалась про батьків протягом десяти років, завдяки чому батьки дожили до глибокої старості. Увесь час вона допомагала по господарству, на городі та у будинку, купувала ліки та продукти харчування, надавалась першу медичну допомогу.

Стверджує, що з 2011 року вимушена була проживати із батьками постійно, так як вони часто і тяжко хворіли. Батько у ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. Після смерті батька мати потребувала постійної сторонньої допомоги, мала низку хвороб, які потребували особливої дієти, у зв'язку з чим вона намагалась вирощувати овочі та фрукти на городі. ОСОБА_3 у зв'язку з численними хворобами перебувала у безпорадному стані. Вона виконувала всі гігієнічні маніпуляції, годувала її 4 рази на день, відвідувала разом із нею лікарні, викликала швидку допомогу.

Син ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_2 досить погано ставився до неї, кричав на неї, провокував її на скандал, звинувачував її. До матері відповідач ставився жорстко, міг обізвати. Зазначає, що після смерті батька він забрав автомобіль, а на прохання відвезти матір до лікарні відповідач всіляко ухилявся він прохання. Вказує, що взагалі відповідач нічого корисного для матері не зробив.

У 2013 році позивач зламала руку і була госпіталізована до лікарні, і досить тривалий час вона не мала змоги доглядати матір. У зв'язку з чим матір ОСОБА_3 була змушена проживати у чужих людей, при тому, що її син, віповідач по справі, був живий і мав змогу надати допомогу. З цих підстав позивач зателефонувала до Софіївської районної державної адміністрації, де їй надали соціального працівника, яка здійснювала за нею догляд.

Вказує, що матір була дуже обурена поведінкою її сина. Фактично він створював психологічну ситуацію, яка дозволяла йому ухилятись від допомоги матері, тепер він чинить такий самий тиск і на позивача, аби змусить поділити спадщину на його умовах, адже померла склала заповіт на користь позивача .

На підставі вказаного вище, позивач просила усунути відповідача ОСОБА_2 від права на спадкування за законом.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач вважає, що нею доведений той факт, що відповідач ОСОБА_2 ухилявся від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця. Відповідач погано ставився до матері жорстко, міг обізвати. Після смерті батька він забрав автомобіль. На прохання відвезти матір до лікарні відповідач всіляко ухилявся він прохання, взагалі відповідач нічого корисного для матері не зробив. Позивач зазначає, що у 2013 році вона зламала руку і була госпіталізована до лікарні, і досить тривалий час вона не мала змоги доглядати матір. У зв'язку з чим матір ОСОБА_3 була змушена проживати у чужих людей, при тому, що її син був живий і мав змогу надати допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_3 яка приходилась позивачу та відповідачу по справі матір'ю.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина яка складається із наступного: 2/3 частини будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, який зареєстрований на ім'я ОСОБА_5; 1/3 частини земельної ділянки площею 0,17 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_5, батьку позивача та відповідача,; земельної ділянки площею 1 га., для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, що належала на праві власності ОСОБА_3 Таким чином спадкове майно складається із спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5

За життя ОСОБА_3 заповіла усе своє майно своїй доньці ОСОБА_1, позивачу по справі, про що свідчить заповіт від 20.12.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. та зареєстрований у реєстрі за № 2066 (а.с. 27).

Після смерті ОСОБА_3 у Софіївський державній нотаріальній контори була заведена спадкова справа (а.с. 17) .

Відповідач ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 має право на обов'язкову частину у спадщині відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, а саме як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця та подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 7.12.2016 року, видане після смерті ОСОБА_5, 1/3 частини майна померлого отримала ОСОБА_1, 1/3 частину майна померлого отримав його син ОСОБА_2 та 1/3 частину майна отримала його дружина ОСОБА_3 Зазначене свідоцтво зареєстровано у реєстрі за № 1098 (а.с. 50).

Ухвалюючи рішення про відмову задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері і т.д.

Згідно абз.2 ч.3 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

При ухваленні рішення про усунення від спадкування враховується, що окремо закон виділяє усунення від спадкування особи, яка ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ч. 5 ст. 1224 ЦК України). Цей потенційний спадкоємець також усувається від права на спадкування за законом, але на відміну від осіб, зазначених у ч. 3 та 4, щодо яких закон говорить про безумовну втрату права на спадкування у разі встановлення певних фактів, він визнається негідним спадкоємцем на розсуд суду. Іншими словами, навіть у випадку встановлення у судовому засіданні зазначених у ч. 5 обставин усунення особи від спадкування є виключною прерогативою суду. Таке вирішення питання викликано складністю однозначного тлумачення термінів "ухилення від надання допомоги спадкодавцеві", "тяжка хвороба" та "безпорадний стан спадкодавця".

На думку колегії суддів, виходячи з аналізу вищезазначених норм закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем по справі, відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, ст.ст. 12,81 ЦПК України, в редакції 2017 року, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, не було доведено факту ухилення відповідача від надання допомоги ОСОБА_3, в той час, як встановлено поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповідач надавав допомогу своїй матері, однак не постійно. Крім того позивачем не було доведено так факту постійного знаходження ОСОБА_3 у безпорадному стані.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 ухилявся від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, оскільки вказані позивачем обставини не доведені належними та допустимими доказами, відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, ст.ст. 12,81 ЦПК України, в редакції 2017 року.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач погано ставився до матері жорстко, міг обізвати не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог та усунення ОСОБА_2 від права на спадкування.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що після смерті батька відповідач забрав автомобіль, на прохання відвести матір до лікарні відповідач всіляко ухилявся він прохання, взагалі відповідач нічого корисного для матері не зробив, а у 2013 році позивач зламала руку і була госпіталізована до лікарні, і досить тривалий час вона не мала змоги доглядати матір, у зв'язку з чим матір ОСОБА_3 була змушена проживати у чужих людей, при тому, що її син був живий і мав змогу надати допомогу оскільки в судовому засіданні в суді першої інстанції поясненнями свідків було встановлено, що, відповідач надавав допомогу своїй матері, однак не постійно, крім того не було доведено факту постійного знаходження ОСОБА_3 у безпорадному стані, оскільки виходячи з пояснень її рідної сестри ОСОБА_7, померла перебувала у зазначеному стані 2 місяці перед своєю смертю.

Крім того, як пояснила позивач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, вона не зверталась до відповідача ОСОБА_2 з проханням надати їй допомогу у зв'язку з хворобою їх матері - ОСОБА_3

На підставі зібраних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено сукупність обставин, за яких можливе усунення від права на спадкування відповідача відповідно до вимог ст. 1224 ЦК України, а саме: ухилення відповідача від надання спадкодавцю ОСОБА_3 допомоги при можливості її надання, та що ОСОБА_3 потребувала такої допомоги, зважаючи на надання їй допомоги з боку позивача по справі, що характеризується умисною формою вини; перебування спадкодавця ОСОБА_3 у безпорадному стані та потребу його у допомозі саме зі сторони сина ОСОБА_2 - відповідача по справі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Апеляційний суд Дніпропетровської області, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: