Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 570/1470/15-ц

провадження № 61-5780св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2016 року у складі судді Кушнір Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Ковальчук Н. М., Григоренко М. П.,

ВСТАНОВИВ:

09 квітня 2015 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Рівнегаз» (далі - ПАТ «Рівнегаз») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з газопостачання. На обґрунтування позовних вимог ПАТ «Рівнегаз» посилалося на те, що 16 березня 2007 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з газопостачання. На опалювальний період 2012-2013 років відповідачу була призначена житлова субсидія, надання якої з 01 грудня 2012 року було припинено у зв'язку з поданням ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області недостовірної інформації про його майновий стан. Незважаючи на цю обставину, відповідач вносив плату за надані послуги з газопостачання з урахуванням призначеної йому субсидії, тобто сплачував грошові кошти за спожитий природний газ у неповному обсязі. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ПАТ «Рівнегаз» просило стягнути з відповідача на свою користь 4 410 грн 60 коп. заборгованості за надані послуги з газопостачання та понесені судові витрати.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Рівнегаз» за надані послуги з газопостачання 4 410 грн 60 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов ПАТ «Рівнегаз» доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення заборгованості за надані послуги з газопостачання, яка утворилася внаслідок неповної оплати відповідачем цих послуг.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

18 листопада 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Рівнегаз» відмовити.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що чинним законодавством не передбачене списання органом соціального захисту населення в односторонньому порядку з особового рахунку, відкритого у надавача послуг, будь-яких коштів, у тому числі суми надміру виплаченої субсидії. З жовтня 2012 року по червень 2015 року (в період дії субсидії) кошти ним сплачувалися у межах обов'язкової частки, а в інші періоди оплата здійснювалася за фактично отримані послуги (за показниками лічильника). З позовом про стягнення надміру виплачених коштів повинен звертатися орган соціального захисту населення, а не ПАТ «Рівнегаз». Наданий позивачем розрахунок заборгованості є неналежним доказом.

10 травня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

03 липня 2017 року ПАТ «Рівнегаз» подало до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило про законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень та просило відмовити у задоволенні скарги, зазначаючи про те, що з особового рахунку відповідача грошові кошти не списувалися. ОСОБА_1 у платіжних документах указував не фактичні показники лічильника, а обсяг природного газу, на який надавалася субсидія. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували розмір заборгованості за надані послуги з газопостачання та обсяг спожитого ним природного газу.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 лютого 2018 року справу № 570/1470/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що 16 березня 2007 року між ПАТ «Рівнегаз» та ОСОБА_1 укладено договір № 740668 про надання послуг з газопостачання, за умовами якого виконавець зобов'язався безперервно надавати споживачеві, членам його сім'ї та іншим особам, зареєстрованим у житловому будинку, послуги з постачання природного газу з гарантованим рівнем надійності, безпеки, якості і величиною тиску, а споживач зобов'язався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами (цінами) у строки і на умовах, передбачених договором.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів плати за житло і житлово-комунальні послуги, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло. До їх числа відносяться, зокрема, соціальна норма житла та нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії малозабезпеченим громадянам.

На опалювальний період 2012-2013 років ОСОБА_1була призначена житлова субсидія, надання якої з 01 грудня 2012 року припинено у зв'язку з поданням ним до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації недостовірної інформації про майновий стан.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визнання дій протиправними, зобов'язання відновити субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг з 01 грудня 2012 року по 17 квітня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин,).

Згідно з пунктом 29 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 1999 року № 2246 (чинних на час виникнення спірних правовідносин), споживач зобов'язаний своєчасно вносити плату за надані послуги з газопостачання, знімати фактичні показники лічильника газу, проводити на вимогу газорозподільного/газопостачального підприємства звіряння фактично використаних обсягів природного газу з підписанням відповідного акта та пред'являти платіжні документи на вимогу газопостачального/газорозподільного підприємства для перевірки правильності оплати та відповідності записів у них показанням лічильника газу.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу неповної оплати споживачем наданих ПАТ «Рівнегаз» послуг з постачання природного газу, в зв'язку з чим у відповідача за період з травня 2012 року по червень 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 4 410 грн 60 коп. Вказаний розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року)).

Виходячи з викладеного, суди на підставі наявних у справі доказів дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ПАТ «Рівнегаз»про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з газопостачання.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені ОСОБА_1 у касаційній скарзі доводи про те, що позов про стягнення надміру виплачених грошових коштів повинен пред'являти орган соціального захисту населення,а також про те, що ПАТ «Рівнегаз», здійснюючи розрахунок заборгованості, взяв за основу не фактичні показники лічильника, а показники, які ним надавалися з урахуванням об'єму газу, на який надано субсидію, судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено з посиланням на те, що між органом, до відання якого належить призначення і нарахування субсидій, та позивачем безпосередніх і прямих прав та обов'язків щодо споживання відповідачем природного газу не існує. ПАТ «Рівнегаз» звернувся з позовом про стягнення заборгованості за надані послуги з газопостачання, а не про стягнення надміру виплачених коштів. Будь-яких доказів про наявність інших фактичних даних про заборгованість перед ПАТ «Рівнегаз» матеріали справи не містять, відповідач їх не надав. Твердження про існування інших показників лічильника є голослівними і не підтвердженими жодними засобами доказування.

Наведені відповідачем у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року, у зв'язку із залишенням судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний