Рішення

Іменем України

10 квітня 2018 року

смт Краснопілля

справа № 578/105/18>

провадження № 2/578/132/18>

Краснопільський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Косар А.І.

розглянув у поряду спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»

про визнання недійсними договору фінансового лізингу, стягнення коштів,-

Суть питання

У лютому 2018 року ОСОБА_1(далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" (далі по тексту - ТОВ "Єврокар Україна", відповідач), в якому просить:

- визнати недійсним договір фінансового лізингу від 30.10.2017 № 4287, укладений між ТОВ "Єврокар Україна" та ОСОБА_1;

- стягнути з ТОВ "Єврокар Україна" на користь ОСОБА_1сплачені за договором фінансового лізингу від 30.10.2017 № 4287 грошові кошти в сумі 30000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 30.10.2017 між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" укладений договір фінансового лізингу № 4287, відповідно до якого ТОВ "Єврокар Україна" взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб, та передати предмет лізингу у користування позивачу. Предметом договору лізингу був транспортний засіб марки ВАЗ модифікація 2170 (Пріора), але договір та додаток № 2 до нього не містить даної інформації. На переконання позивача, спірний договір суперечить законодавству, оскільки у договорі не визначений предмет фінансового лізингу, нотаріально не посвідчувався, укладено з юридичною особою, у якої відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Також містить несправедливі умови, зокрема, договір передбачає штрафні санкції у разі розірвання договору, необґрунтовані платежі на користь лізингодавця, інформацією про які позивач при укладенні договору, не володів. Крім цього, сторони не погодили постачальника автомобіля, остаточно не визначили вартість предмету лізингу, що в свою чергу порушує його право як споживача на інформацію про продукцію.

Встановлені обставини та мотиви Суду

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що 30.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" та ОСОБА_1був укладений договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого, предметом фінансового Лізингу є транспортний засіб без зазначення його специфікації, ТОВ "Єврокар Україна" бере на себе зобов'язання придбати Предмет Лізингу у власність та передати Предмет Лізингу у користування позивачу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства.

(ас 7-14)

Згідно з п. 9.1 договору фінансового лізингу від 30.10.2017 № 4287 комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію.

На виконання п. 9.1 договору фінансового лізингу ОСОБА_1, згідно із квитанцією від 31.10.2017 № NOCPA68468, на користь відповідача перераховано кошти в сумі 30000,00 грн в рахунок договору лізингу № 4287 від 30.10.2017.

З наданих суду доказів встановлено, що договір, окрім сплати позивачем вказаного платежу, не виконувався і його сторонами не вчинялося жодних дій щодо його виконання, зокрема подальша оплата ОСОБА_1 не проводилася, транспортний засіб залишається не визначеним, та лізингоодержувачу не передавався.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України /далі ЦК/, Законом України «Про фінансовий лізинг» та Законом України «Про захист прав споживачів» у їх системному зв'язку.

Так, статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частиною другою статті 806 ЦК до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 807 ЦК встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Таким чином, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК договір підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому, нікчемний договір не породжує тих прав і обовязків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 18.01.2017 року № 6-648цс16.

Як було встановлено, договір фінансового лізингу від 30.10.2017 № 8287, укладений між ОСОБА_1та Товариством з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна", нотаріально посвідчено не було, і так само договір в повному обсязі не виконаний.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вищевказаний договір фінансового лізингу є нікчемним через недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення.

Крім того, положеннями розділу 12 договору встановлено жорстку односторонню відповідальність одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В свою чергу, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Отже, згідно з положеннями статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина перша статті 3, частина третя статті 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносить шкоду споживачеві.

Передбачена у розділі 9 договору оплата вартості організації договору у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими.

Крім того, спірний договір не містить істотної умови, а саме - предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (марка/модель, рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі).

Згідно з частиною третьою статті 6 та статтею 627 ЦК , при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК.

Положення статті 216 ЦК застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно чч. першої, другої статті 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з п п. 7, 10 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Оскільки позовна вимога ОСОБА_1про стягнення з відповідача коштів сплачених ним за договором фінансового лізингу є наслідком недійсності нікчемного правочину, вона є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, позовна вимога про визнання недійсним договору задоволенню не підлягає, оскільки згідно з частиною другою статті 215 ЦК, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Так, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Зважаючи на викладене з відповідача на користь держави підлягають стягненню 704 грн. 80 коп.

Керуючись стст. 258, 259, 264, 265, 268, 272, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

Ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» / / на користь ОСОБА_1 / реєстраційний номер облікової картки платника податків / грошові кошти в розмірі 30000 / тридцять тисяч / грн 00 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» 704 /сімсот чотири/ грн 80 коп. судового збору, які зараховуються до Державного бюджету України ГУК у м. Києві /м. Київ/ 22030106, код одержувача за , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок одержувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106 (стягувачем є Державна судова адміністрація України, місце знаходження: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ), у графі «призначення платежу» вказати «*;101; ;Судовий збір, за позовом ОСОБА_1, Краснопільський районний суд Сумської області».

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Сумської області через Краснопільський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (підпункти 8, 15.5 пункту1 розділу XIII «;Перехідні положення» ЦПК України).

Повне судове рішення складено 20.04.2018.

Суддя А.І. Косар