Справа № 463/3488/17
Провадження № 2-о/463/11/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання,

в с т а н о в и в:

Заявник звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити факт того, що вона проживала спільно з ОСОБА_5 з квітня 2015 року і до дня його смерті, а саме до 23.09.2016 року; встановити факт прийняття нею спадщини, яка відкрилась після смерті її чоловіка ОСОБА_5 - 23.09.2016р. та встановити місце відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5, 23.09.2016р. за адресою м. Сієтл, штат Вашингтон, Сполучені Штати Америки.

В обґрунтування заяви покликається на те, що 23.09.2016р. помер її чоловік ОСОБА_5, 24.09.1984р.н., який постійно проживав за адресою м. Сієтл, штат Вашингтон, США. Після його смерті відкрилась спадщина, зокрема право на отримання страхової виплати, а вона як дружина та спадкоємець першої черги за законом прийняла спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем в США, куди виїхала у квітні 2015 року, а в серпні 2015р. уклала з ним шлюб. З 24.12.2015р. проживала разом з чоловіком у м. Сієтл, штат Вашингтон, США. Не зважаючи на реєстрацію за адресою АДРЕСА_1, її чоловік не проживав за такою з 2001р. у звязку з навчанням та працевлаштуванням в м. Києві. З 2009р. по 2011р. навчався в Harvard Business School (Бостон, штат Массачусетс, США). В подальшому, три роки працював на території Російської Федерації. З 2011р. і до часу смерті був працівником McKinsey&Company (Російська Федерація, м. Москва) та з 2014р. до дня смерті проживав на території США. Відмова від прийняття спадщини нею не заявлялась, у звязку з чим просила встановити згадані вище факти для захисту своїх спадкових прав.

В процесі розгляду даної справи повноважним представником заінтересованих осіб 30.01.2018р. до суду подано заяву про залишення згаданої вище заяви без розгляду.

Крім того, повноважним представником заінтересованих осіб 30.01.2018р. скеровано до суду відзив на заяву, в якій також просить залишити таку заяву без розгляду. Мотивує тим, що з 2001 по 2014 роки ОСОБА_5 дійсно навчався, стажувався, та тимчасово працював в Україні, США та РФ. У цей період тимчасово мешкав в різних місцях, однак постійно був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2014р. під час перебування в РФ у ОСОБА_5 було діагностовано тяжку хворобу, у звязку з чим останній був вимушений виїхати до США на лікування. Поїздка відбулась за неіміграційною візою категорії В2, яка відкривається для осіб, які постійно проживають поза межами США і вирушають до США на тимчасове перебування у справах бізнесу, відпочинку або лікування, внаслідок чого така віза не дає право на проживання у США, а ОСОБА_5 відповідно, не проживав, а тимчасово перебував у США на період лікування. Внаслідок цього, місцем відкриття спадщини не може вважатись м. Сієтл, штат Вашингтон, США. Крім цього, у Пятій Криворізькій державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу за останнім місцем проживання спадкодавця, однак заявниця наполягає на тому, що таким місцем проживання є м. Сієтл, штат Вашингтон, США, що вказує на наявність спору про право. Крім того, в провадженні Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до державного нотаріуса пятої Криворізької державної нотаріальної контори про визнання неправомірною відмови у вчиненні нотаріальної дії. Така справа стосується спадкового майна, а у своєму відзиві на позовну заяву заявник із позовом не погодилась, заявивши про те, що стосовно законності заведення спадкової справи, визначення кола спадкоємців, спадкової маси та інших дій заявлено відповідний позов. Як наслідок, стосовно майна померлого між спадкоємцями існує спір про право, що виключає можливість задоволення такої заяви та є підставою для залишення її без розгляду.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 02.03.2018р. заяву ОСОБА_1 в частині вимог про встановлення факту прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини залишено без розгляду. Продовжено розгляд справи за заявою ОСОБА_1 в частині вимог про встановлення факту спільного проживання.

В судовому засіданні заявник, а також її повноважний представник вимоги заяви в частині встановлення факту спільного проживання підтримали, дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять заяву задовольнити.

Представник заінтересованих осіб в останнє судове засідання не зявився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Враховуючи наявність відзиву на заяву, а також вимоги ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи № 71/2017, заведеної після смерті ОСОБА_5, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_5 (а.с.7), переклад якого здійснено на українську мову (а.с.6) та засвідчено нотаріусом ОСОБА_6 04.10.2016р. у м. Сієтл, штат Вашингтон, округ Кінг, ОСОБА_5 помер 23.09.2016р. у Медичному Центрі Вашингтонського університету у м. Сієтл, штат Вашингтон. Вказане свідоцтво видано заявнику, яка є його дружиною.

Шлюб, згідно копії відповідного свідоцтва (а.с.9), переклад якого також здійснено на українську мову (а.с.11), укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 08.08.2015р. в м. Бостон, штат Массачусетс, США. При цьому, адресою проживання в такому свідоцтві зазначено м. Бостон, штат Массачусетс.

Заінтересовані особи, згідно матеріалів спадкової справи є батьками ОСОБА_5 та відповідно, спадкоємцями першої черги за законом. Інших спадкоємців згідно матеріалів спадкової справи немає.

Відповідно до договору оренди житла від 24.12.2014р. (а.с.119), переклад якого здійснено на російську мову та засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (а.с.119зв-120), а також на українську мову (а.с.24зв-25 спадкової справи № 71/2017), заявник та ОСОБА_5 проживали за адресою м.Емерсон плейс, 4, Бостон, штат Массачусетс.

Відповідно до даних паспорта заявника (а.с.26, 27), в квітні 2015р. остання виїхала до США.

Вказане свідчить про те, що заявник та ОСОБА_5 спільно проживали на території США, однак листом Пятої Криворізької державної нотаріальної контори від 19.07.2017р. (а.с.19 спадкової справи № 71/2017) заявника повідомлено про те, що остання пропустила шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В свою чергу, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини ч. 1 ст. 1269 ЦК України.

В п. 23 згаданої вище Постанови Пленуму ВСУ розяснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Таким чином, оскільки в справі яка розглядається заявник в розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, однак отримала відмову нотаріуса в оформленні спадщини, суд знаходить заяву обґрунтованою та з метою захисту спадкових прав, повязаних з оформленням спадщини ухвалює рішення про її задоволення.

При цьому, спір про право в частині встановлення факту спільного проживання, виходячи з зібраних доказів відсутній.

Зокрема, встановлення факту спільного проживання впливає на визначення кола спадкоємців, які вважаються такими, що прийняли спадщину, тоді як за змістом позовної заяви заінтересованих осіб (а.с.137-139), спір в такій стосується не кола спадкоємців наявності чи відсутності у заявника права на спадкування, а спадкової маси відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, про що винесено відповідну постанову (а.с.31 спадкової справи № 71/2017). Відповідачем у такій справі є державний нотаріус, а не заявник.

Як зазначено в цій позовній заяві, яка подана до Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 04.12.2017р., тобто після подання заяви про встановлення юридичних фактів, заінтересовані особи визнають заявника спадкоємцем першої черги за законом, та крім цього, запрошували її до прийняття спадщини в порядку ч. 2 ст. 1272 ЦК України, тобто в порядку, згідно якого одні спадкоємці надають свою згоду для прийняття спадщини іншим спадкоємцем, який пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Те саме відображено у відзиві ОСОБА_1 на вказаний позов (а.с.140-142), яка не оспорює права заінтересованих осіб на спадкування як спадкоємців першої черги за законом.

На переконання суду, в такому випадку спір про право відсутній, адже встановлення факту спільного проживання не породжує, а лише підтверджує право особи на спадщину, яке, виходячи з вищенаведеного, іншими спадкоємцями не оспорюється. Доказів протилежного, а також про те, що заявник і ОСОБА_5 спільно не проживали на території США суду не подано, у звязку з чим підстави для відмови в задоволенні заяви відсутні.

В свою чергу, заперечення представника заінтересованих осіб факту проживання ОСОБА_5 на території США суд вважає помилковим.

Так, місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які є законно створені. Згідно практики ЄСПЛ, питання про те, чи є конкретне місце проживання «житлом», залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих звязків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Учасники справи не оспорюють, що ОСОБА_5 не лише лікувався, але й працював у США, про що зазначено як в заяві, так і у відзиві на неї.

Вище уже зазначалось, що заявник та ОСОБА_5 перебуваючи у США одружились, після чого останній від свого імені 24.12.2015р. уклав договір оренди житла, вказавши контактною особою ОСОБА_1

Вказане в сукупності свідчить про те, що неіміграційна віза категорії В2, яка відкривається для осіб, які постійно проживають поза межами США і вирушають до США на тимчасове перебування у справах бізнесу, відпочинку або лікування, сама по собі не є доказом факту тимчасового перебування на території США виключно з метою лікування.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 13, 76, 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Заяву задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 однією сімєю з квітня 2015 року до дня його смерті 23 вересня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 23.04.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.