Справа №488/3005/17 20.04.2018
Провадження №22-ц/784/510/18
Провадження № 22-ц/784/510/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 квітня 2018 року м. Миколаїв

справа № 488/3005/17

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Яценко Л.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вітовської районної ради Миколаївської області, Миколаївської міської ради, Релігійної громади Української православної церкви про визнання незаконними та скасування рішень за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва, постановлену 08 лютого 2018 року під головуванням судді Лазаревої Г.М., у приміщенні цього суду,

В С Т А Н О В И Л А :

18 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вітовської районної ради Миколаївської області, Миколаївської міської ради, Релігійної громади Української православної церкви про визнання незаконними та скасування рішень.

Позивач вказував, що 05 липня 2002 року придбав на підставі договору купівлі-продажу № 26-А у регіонального відділення Фонду держмайна України у Миколаївській області нежитлове приміщення площею 2,6 кв.м., що складає 6/10000 цілісного майнового комплексу, яке розташоване за адресою : м. Миколаїв, проспект Жовтневий, 328.

07 червня 2013 року рішенням № 16 Жовтневої (Вітовської) районної ради було надано згоду на передачу частини земельної ділянки площею 0,5 га за адресою: м. Миколаїв, проспект Жовтневий, 328, що перебуває у постійному користуванні Жовтневої районної ради для обслуговування майнового комплексу районного Будинку культури, територіальній громаді м. Миколаєва для подальшої передачі Релігійній громаді Миколаївської єпархії Української православної церкви для проектування та будівництва Храму. 17 березня 2016 року рішенням № 3/39 Миколаївської міської ради затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки загальною площею 5000 кв.м, за рахунок земельної ділянки, відведеної рішенням міської ради від 31 жовтня 2013 р. № 34/26, у тому числі 5000 кв.м. під будівництво, зарахувавши її до земель громадської забудови, для будівництва та подальшого обслуговування храму по проспекту Богоявленському (Жовтневому), 328/3. Також вказаним рішенням передано релігійній громаді Української православної церкви в постійне користування земельну ділянку площею 5000 кв.м. для будівництва та подальшого обслуговування храму по проспекту Богоявленському (Жовтневому), 328/3.

Посилаючись на те, що вказані рішення порушують його право співвласника цілісного майнового комплексу районного Будинку культури на користування земельною ділянкою для обслуговування його частки у цьому майні, просив визнати їх протиправним та скасувати.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2018 року задоволено клопотання представника Миколаївської міської ради про закриття провадження у справі з тих підстав, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, та провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність вказаної ухвали, просив її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу Миколаївська міська рада просила залишити скаргу без задоволення, а ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2018 року без змін. На думку Миколаївської міської ради, ухвала відповідає нормам матеріального і процесуального права та імперативним приписам рішення Конституційного Суду України від 01.04.2010р. № 10-рп/2010.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників позивача, Вітовської районної ради Миколаївської області та Релігійної громади Української православної церкви, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі за пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК, суд виходив з того, що позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки з його змісту вбачається спір про право з субєктом владних повноважень, що свідчить про належність такого спору до юрисдикції адміністративного суду відповідно до ст. 19 КАС України та п. 5 рішення Конституційного Суду України від 01.04.2010р. у справі № 10-рп/2010.

Проте з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами п. 1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб'єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 16 ЦК до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої).

Згідно з частиною першою статті 21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно розяснень, викладених у п.п. 6, 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 3 від 01.03.2013р. «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» при вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати, зокрема Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року у справі № 10-рп/2010 за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з'ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 та пояснень його представників вбачається, що позивач вважає неправомірними оскаржувані рішення органів місцевого самоврядування, оскільки, на його думку, вони порушують його право співвласника цілісного майнового комплексу районного Будинку культури на користування земельною ділянкою для обслуговування його частки у цьому майні.

Отже, оспорювання зазначених рішень Вітовської районної ради Миколаївської області та Миколаївської міської ради у цьому випадку не має на меті захисту прав позивача як учасника адміністративних правовідносин, а є зверненням щодо захисту його речових прав.

Таким чином, враховуючи суть спірних правовідносин, даний позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки його слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

За такого, викладені Миколаївською міською радою у відзиві на апеляційну скаргу доводи щодо належності даного спору до юрисдикції адміністративного судочинства - не можуть бути прийняті до уваги.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України не відповідає вимогам закону, а тому відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2018 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

ОСОБА_2

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 23 квітня 2018 року