Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 2-5994/11

провадження № 61-9335св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області, у складі головуючого судді Бердія М. А., від 27 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області, у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Григоренка М. П., від 12 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 05 травня 2010 року ОСОБА_6 склала розписку, відповідно до якої позичила у нього 320 000, 00 грн, які зобов'язалась повернути до 05 травня 2011 року. У розписці також зазначено, що у разі невиконання зобов'язання позикодавець має право повернути свої кошти із суми, отриманої від реалізації ним належної ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1.

Оскільки отримані в борг кошти ОСОБА_6 не повернула позивач просив стягнути з останньої борг за договором позики у розмірі 320 000, 00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2013 року до участі у справі як правонаступника ОСОБА_6 залучено її сина ОСОБА_7, який прийняв спадщину.

У лютому 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що договір позики є безгрошовим. ОСОБА_3 не мав значних доходів та не міг позичити ОСОБА_6 320 000, 00 грн. Крім того, на час складання розписки ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки хворіла на алкоголізм та періодично перебувала на лікуванні у лікувальних закладах. За життя ОСОБА_6 розповідала йому, що в обмін на пляшку горілки підписала ОСОБА_3 якийсь документ, але ніяких коштів за це від нього не отримувала.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 04 лютого 2014 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 320 000, 00 грн. У зустрічному позові відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 4 лютого 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 320 000, 00 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 доведений факт надання у позику спірної суми грошових коштів, що підтверджено власноручно написаною позичальником борговою розпискою, а тому з позичальника підлягає стягненню сума позики, а після смерті позичальника - з правонаступника, оскільки позичальник в добровільному порядку кошти не повернув. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем за зустрічним позовом обставин, які могли б свідчити, що на момент написання розписки ОСОБА_6 перебувала у стані, в якому не усвідомлювала значення своїх дій.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року залучено до участі у справі правонаступника після смерті ОСОБА_7 - ОСОБА_4

12 жовтня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Рівненської області, з урахування ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 02 листопада 2016 року про виправлення описки, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права.

31 жовтня 2016 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подано касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року.

21 листопада 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

27 січня 2017 року ОСОБА_3 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

06 вересня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 (правонаступник ОСОБА_4.) про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_7 (правонаступник ОСОБА_4.) до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

19 лютого 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а провадження у справі закрити з підстав, передбачених пунктом 6 частини першої статті 205 ЦПК України, 2004 року, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували, що заявник не набула статусу правонаступника ОСОБА_7, оскільки не набула права власності на спадкове майно.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанцій не відповідає.

Судами встановлено, що 05 травня 2010 року ОСОБА_6 написала розписку, відповідно до якої позичила у ОСОБА_3 320 000,00 грн, які зобов'язалась йому повернути до 05 травня 2011 року, а у разі неповернення коштів у цей строк ОСОБА_3 має право отримати суму позики за рахунок коштів, отриманих при виконанні доручення від 05 травня 2010 року щодо продажу належної ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1. Того ж дня ОСОБА_6 видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в усіх без винятку підприємствах, установах і організаціях, зокрема, із правом замовлення і виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, а також підписання договору відчуження нерухомого майна та земельної ділянки за вказаною адресою.

19 серпня 2011 року ОСОБА_6 скасувала видану ОСОБА_3 довіреність від 05 травня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла. Після її смерті спадщину прийняв ОСОБА_7

Апеляційним судом Рівненської області за клопотанням ОСОБА_7 у справі була призначена посмертна амбулаторна психіатрична експертиза.

Відповідно до висновків судово-психіатричної експертизи № 126/16 від 12 квітня 2016 року у представлених на експертизу матеріалах немає даних, на підставі яких можна було б оцінити психічний стан ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на момент укладення договору позики від 05 травня 2010 року. Також відсутні дані, які б дозволили зробити експертний висновок про наявність у ОСОБА_6 психічних розладів на момент укладення договору позики та про її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_7

Відповідно до листа приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Торкунової Т А. від 18 серпня 2016 року 29 січня 2016 року після смерті ОСОБА_7 заведено спадкову справу № 2/2016. У спадковій справі наявні дві заяви про прийняття спадщини: заява ОСОБА_4 (спадкоємець за заповітом) та заява ОСОБА_8

Згідно листа приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Торкунової Т А. від 12 вересня 2016 року 29 січня 2016 року після смерті ОСОБА_7 заведено спадкову справу № 2/2016. Станом на 12 вересня 2016 року жоден із спадкоємців не звертався за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до частини третьої статі 10 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 60 ЦПК України, 2004 року, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно положень статті 1219 ЦК України кредитні зобов'язання не є такими, що нерозривно пов'язані з особою боржника, а відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Водночас положеннями статті 1282 ЦК України передбачено обов'язок спадкоємця задовольнити вимоги кредитора повністю, але у межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

При цьому отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця. Однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Вирішуючи питання про стягнення коштів, судами не було встановлено переліку спадкового майна та його вартість, а отже не визначено ліміту відповідальності спадкоємця перед кредитором.

Крім того, встановивши, що після смерті ОСОБА_7 є два спадкоємці: ОСОБА_4 (спадкоємець за заповітом) та ОСОБА_8 (донька спадкодавця), апеляційний суд в якості правонаступника залучив лише ОСОБА_4, не мотивувавши свою позицію щодо ОСОБА_8

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною 1 статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, ухвала суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк