Справа № 689/309/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області у складі:

головуючого - судді Кульбаби А.В.,

за участю: секретарів судового засідання Цмикайло Т.В., Білоус Г.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Куявського обласного дитячого психоневрологічного санаторію про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В позові зазначив, що з 5 червня 2013 року вона працювала на посаді завідувача господарством Куявського обласного дитячого психоневрологічного санаторія. Наказом головного лікаря № 1-ос від 2 січня 2018 року її було звільнено із займаної посади у звязку із її скороченням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ. 1 листопада 2017 року вона була письмово попереджена про те, що посада завідувача господарством з 01.01.2018р. буде скорочена, тому вона підпадає під звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ з дотриманням вимог чинного законодавства. 2 січня 2018 року їй для ознайомлення був наданий наказ головного лікаря санаторію № 1-ос про її звільнення. У п. 4 цього наказу було зазначено, що підставою її звільнення, у тому числі, є відмова від запропонованої їй вакантної посади охоронника від 02.11.2017р. Підтверджувати своїм підписом ознайомлення з наказом про звільнення вона відмовилась у звязку з тим, що фактично 02.11.2017р. переведення її з посади, яку вона обіймала та яка підлягала скороченню, на вакантну посаду охоронника їй запропоновано не було та від переведення на цю посаду вона не відмовлялась. Про її відмову від ознайомлення з наказом про звільнення 02.01.2018р. був складений акт, в якому, у тому числі, зазначено, що причиною її відмови є непогодження з формулюванням пункту 4 підстави наказу. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпПУ звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

До початку розгляду справи по суті представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що, виконуючи розпорядження директора Департаменту охорони здоровя ОДА ОСОБА_4, 26 жовтня 2017 року він видав наказ по закладу № 88-ОС про внесення змін до штатного розпису Куявського санаторію на 2018 рік та скорочення штату. 27 жовтня 2017 року ним був отриманий штатний розпис на 2018 рік з вищевказаними змінами, затверджений головою обласної ради ОСОБА_5 і директором Департаменту охорони здоровя ОДА ОСОБА_4 На підставі цього він 31 жовтня 2017 року видав наказ № 92-ОС про затвердження нового штатного розпису на 2018 рік і введення його в дію з 01.01.2018р. 1 листопада 2017 року ним був виданий наказ № 93-ОС про попередження працівників про їх можливе звільнення в звязку із скороченням їхніх посад з 01.01.2018р. Цим же наказом бухгалтер ОСОБА_6, яка виконує обовязки кадровика, була зобовязана 01.11.2017р. ознайомити працівників, посади яких скорочуються, з його наказами № 88-ОС від 26.10.2017р. про внесення змін до штатного розпису Куявського санаторію на 2018 рік та скорочення штату і вручити їм під їх підпис, попередження про звільнення 01.01.2018 року. Того ж дня, 01.11.2017р. були проведені загальні збори трудового колективу, на яких він повідомив всім присутнім працівникам про скорочення штату з 01.01.2018р. та про затвердження нового штатного розпису на 2018 рік і наголосив, що на нові посади, які будуть введені з 01.01.2018р., можуть перевестись за власним бажанням ті працівники, посади яких будуть скорочені. Під кінець зборів він запропонував всім бажаючим працівникам особисто ознайомитись з новим штатним розписом на 2018 рік. Після зборів, 1 листопада 2017 року під час особистої бесіди з ОСОБА_1, він пропонував її перейти на посаду охоронника, яка буде введена в штатний розпис з 01.01.2018р., однак вона відмовилася від цієї пропозиції. На наступний день, 02.11.2017р. він знову під час особистої розмови пропонував ОСОБА_1 перейти на посаду охоронника, але вона знову відмовилась. Того ж дня, бухгалтер ОСОБА_6 доповіла йому, що позивач двічі відмовилась підписувати попередження про її можливе звільнення та не засвідчила своїм підписом ознайомлення з наказом № 88-ОС від 26.10.2017р. про внесення змін до штатного розпису Куявського санаторію на 2018 рік і скорочення штату, відмовившись при свідках від переведення на посаду охоронника.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що 2 січня 2018 року вона прийшла за трудовою книжкою і їй дали підписати наказ про звільнення. Вакантна посада охоронця їй не пропонувалась. Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря від 02.01.2018р., поновити її на посаді завідувача господарством, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача проти позову заперечив, пояснив суду, що відповідач виконав вимоги ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпПУ, оскільки одночасно з попередженням про звільнення запропонував позивачу вакантну посаду охоронника. Повідомив, що головний бухгалтер пропонувала ОСОБА_1 посаду охоронника, але остання на цю пропозицію відмовилась. Вакантна посада охоронника була введена в штатний розпис 1 січня 2018 року.

Заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1, була прийнята на посаду завідувача господарством Куявського обласного дитячого психоневрологічного санаторію з 5 червня 2013 року. Ця обставина підтверджується поясненнями позивача. Згідно наказу № 88-ОС головного лікаря Куявського обласного дитячого психоневрологічного санаторію від 26 жовтня 2017 року у штатний розпис Куявського санаторію на 2018 рік внесено зміни, а саме згідно п. 1.1. з 01.01.2018р. виведено із штатного розпису на 2018 рік та скорочено посаду 1, 0 штатну одиницю завідувача господарства; п. 1.2. з 01.01.2018р. введено до штатного розпису посаду 1, 0 штатну одиницю охоронника (а.с. 14). Наказом головного лікаря № 92-ОС від 31.10.2017р. затверджено новий штатний розпис Куявського санаторію на 2018 рік. (а.с. 16). Відповідно до наказу № 93-ОС від 01.11.2017р. головним лікарем було уповноважено бухгалтера ОСОБА_6 під підпис вручити персональне попередження працівникам, які займають ці посади, про майбутнє їх звільнення в звязку із скороченням штату, та запропонувати цим працівникам переведення, за їх згодою, на вакантні посади, а також попередити цих працівників, що, у разі відмови від переведення або відсутності вакантних посад, вони будуть звільнені 01.01.2018р. за п. 1 ст. 40 КЗпПУ (а.с. 17). 1 листопада 2017 року позивач була попереджена про звільнення з посади завідувача господарством з 1 січня 2018 року за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ у звязку із скороченням штату та змінами в новому штатному розписі Куявського санаторію на 2018 рік; також позивача повідомлено про те, що на даний момент у закладі відсутні вакантні посади, які могли б бути запропоновані для подальшого працевлаштування і у разі виникнення вакансії до закінчення двохмісячного терміну попередження вона буде запропонована їй у відповідності до чинного законодавства. Ця обставина підтверджується копією попередження про скорочення штату Куявського санаторія від 01.11.2017р. (а.с. 20). 2 листопада 2017 року бухгалтером ОСОБА_6 складено акт про відмову працівника від ознайомлення з попередженням про звільнення у звязку із скороченням штату та відмову від переведення на іншу посаду, згідно якого ОСОБА_1 відмовилася підписати попередження про звільнення від 01.11.2017р. та відмовилася від запропонованої посади охоронника, яка буде введена в штатний розпис Куявського санаторію з 01.01.2018р. (а.с. 21). Відповідно до наказу головного лікаря № 1 ОС від 2 січня 2018 року позивача звільнено з посади завідувача господарством у звязку із скороченням посади та відмови від переведення на вакантну посаду охоронника згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ (а.с. 23).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі за № 6-1264цс 17 від 9 серпня 2017 року.

Судом встановлено, що згідно припису ч. 3 ст. 49-2 КЗпПУ відповідачем 1 листопада 2017 року попереджено ОСОБА_1 про скорочення посади завідувача господарством з 01.01.2018р. (а.с. 20) та за 2 місяці до звільнення (02.11.2017р.) запропонована посада охоронника, яка буде введена в штатний розпис Куявського санаторія з 01.01.2018р. (а.с. 21). Крім цього, зазначена посада була запропонована роботодавцем 2 січня 2018 року (а.с. 25).

Так, свідок ОСОБА_7 показала суду, що під час загальних зборів 1 листопада 2017 року головний лікар попередив працівників про скорочення посад та введення нової посади охоронника. При цьому ОСОБА_3 запропонував працівникам санаторію, посади яких скорочуються, посаду охоронника. 02.11.2017р. головний лікар заходив в кабінет до завідувача господарства і запропонував ОСОБА_1 посаду охоронника. Так, 1 листопада 2017 року позивачу була запропонована вакантна посада охоронника, того ж дня вона (ОСОБА_1Є.) відмовилася підписати попередження про скорочення штату; 2 листопада 2017 року в приміщенні бухгалтерії позивач повторно відмовилася підписати попередження про скорочення штату та відмовилась від переведення на запропоновану посаду охоронника. 2 січня 2018 року, коли ОСОБА_1 прийшла забирати трудову книжку, то вона (ОСОБА_7М.) особисто запропонувала їй посаду охоронника, але позивач відмовилась. Про це був складений акт, який підписали: вона, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9

Свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що на загальних зборах головний лікар 1 листопада 2017 року пропонував працівникам, посади яких скорочуються, перейти на вакантну посаду охоронника. 01.11.2017р. головний лікар пропонував ОСОБА_1 вакантну посаду охоронника. 02.11.2017р. в приміщенні бухгалтерії санаторію вона, ОСОБА_7 і ОСОБА_9 пропонували позивачу вакантну посаду охоронника, але ОСОБА_1 категорично відмовилась, про що 2 листопада 2017 року складено акт про відмову від переведення на іншу посаду, який підписали: ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та вона. 2 січня 2018 року під час оформлення документів про звільнення головний бухгалтер ОСОБА_7 запропонувала ОСОБА_1 вакантну посаду охоронника, однак остання відмовилася, у звязку з чим складено акт, який підписали: вона, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що 1 листопада 2017 року на загальних зборах головний лікар повідомив про скорочення штату та про введення вакантної посади охоронника. 1 листопада 2017 року позивач була попереджена про скорочення штату працівників, а 2 листопада 2017 року в приміщенні бухгалтерії ОСОБА_6 запропонувала позивачу вакантну посаду охоронника, але остання відмовилась, про що було складено акт про відмову від переведення на вакантну посаду. 2 січня 2018 року до бухгалтерії позивач прийшла разом з донькою і ОСОБА_7 запропонувала ОСОБА_1 вакантну посаду охоронника, на що остання відмовилась. Про це ОСОБА_6 було складено акт про відмову від переведення на іншу посаду в звязку із скороченням займаної посади, який підписали: вона, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що 01.11.2017р. головний лікар на загальних зборах говорив про скорочення штату та пропонував вакантну посаду охоронника. 2 листопада 2017 року вона приходила в бухгалтерію і приносила звіт по лікарських засобах. При ній ОСОБА_7 пропонувала ОСОБА_1 вакантну посаду охоронника, але остання відмовилась. Того ж дня був складений акт про відмову від переведення на іншу посаду. Зазначений акт нею підписано. 2 січня 2018 року в приміщенні бухгалтерії в присутності ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_9 ОСОБА_7 пропонувала позивачу перевестись на вакантну посаду охоронника, однак ОСОБА_1 відмовилась, про що складено акт про відмову від переведення на вакантну посаду. Зазначений акт від 02.01.2018р. підписала вона, ОСОБА_7, ОСОБА_6 і ОСОБА_9

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А частина 1 статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що їй не пропонували вакантну посаду охоронника, оскільки ці її пояснення спростовуються письмовими доказами по справі: попередженням про скорочення штату (а.с. 20), актом про відмову від переведення на іншу посаду (а.с. 21), актом про відмову від переведення на іншу посаду у звязку із скороченням займаної посади (а.с. 25).

Показання свідків позивача (ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14В.) з цього приводу не є належними доказами в силу ст. 77 ЦПК України, оскільки посада охоронника була запропонована позивачу бухгалтером ОСОБА_6 2 листопада 2017 року та 2 січня 2018 року головним бухгалтером ОСОБА_7 в приміщенні бухгалтерії Куявського санаторію, про що свідчать зазначені акти про відмову. В той же час, зазначені свідки не були присутні в приміщенні бухгалтерії, коли позивачу була запропонована вакантна посада охоронника.

Доводи представника позивача про те, що оскільки головний бухгалтер ОСОБА_7 не була уповноважена повідомляти про звільнення та пропонувати вакантну посаду, тому зазначені акти не є доказами пропонування вакантної посади, суд розцінює критично та відхиляє. Так, наказом головного лікаря Куявського санаторія № 93-ОС від 01.11.2017р. бухгалтера ОСОБА_6 уповноважено вручити попередження про звільнення у звязку із скороченням штату та запропонувати цим працівникам переведення, за їх згодою, на вакантні посади. Згідно п. 6 контроль за виконання наказу покладено на головного бухгалтера ОСОБА_7 (а.с. 17). Як встановлено судом, 2 листопада 2017 року вакантна посада охоронника була запропонована позивачу головним бухгалтером ОСОБА_7 та бухгалтером ОСОБА_6 Та обставина, що 2 січня 2018 року позивачу вакантна посада охоронника була запропонована головним бухгалтером ОСОБА_7, не свідчить про недопустимість зазначеного доказу, адже бухгалтер ОСОБА_6 була при цьому присутня та складала відповідний акт.

Суд не бере до уваги твердження представника позивача про те, що згідно акта про відмову від переведення на іншу посаду від 02.01.2018р. вакантна посада охоронника пропонувалася після наказу про звільнення, оскільки, як слідує з цього акта, пропонування вакантної посади охоронника відбувалося під час оформлення документів на звільнення ОСОБА_1 Однак, як пояснила в судовому засіданні головний бухгалтер ОСОБА_7, в разі, якщо б ОСОБА_1 2 січня 2018 року погодилася на вакантну посаду охоронника, то не дивлячись на наказ про її звільнення від 2 січня 2018 року, її б 3 січня 2018 року за власною заявою прийняли б на вакантну посаду охоронника.

Аргументи представника позивача про те, що 2 листопада 2017 року позивачу була запропонована посада, якої не було в штатному розписі, суд до уваги не бере. Так, судом встановлено, що наказом головного лікаря від 26.10.2017р. № 88-ОС з 1 січня 2018 року введено до штатного розпису посаду охоронника (а.с. 14), а наказом від 31.10.2017р. № 92-ОС затверджено новий штатний розпис Куявського санаторію на 2018 рік. Отже, 2 листопада 2017 року позивачу правомірно була запропонована посада охоронника, яка буде введена в штатний розпис Куявського санаторію з 01.01.2018р.

Таким чином, оскільки наказ головного лікаря Куявського обласного дитячого психоневрологічного санаторію № 1 - ОС від 2 січня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1Є.», яким позивача звільнено з посади завідувача господарством у звязку із скороченням посади та відмови від переведення на вакантну посаду охоронника згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ, винесений на підставі вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпПУ, тому у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування вказаного наказу, поновлення на роботі та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необхідно відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 77-81, 89, 258-259, 263-265 ЦПК України,

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 20 квітня 2018 року.

Суддя підпис

Копія вірна:

Суддя А.В. Кульбаба