Єдиний унікальний номер 227/2816/17 Номер провадження 22-ц/775/591/2018
Головуючий у 1 інстанції: Хоменко Д.Є. Єдиний унікальний номер 227/2816/17
Суддя - доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/775/591/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Агєєва О.В., Азевича В.Б.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

позивачки ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника органу опіки та піклування Бажинової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області цивільну справу № 227/2816/17

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Добропільської міської ради, про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 січня 2018 року (суддя Хоменко Д.Є.)

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона є бабусею малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьками дитини є відповідачі, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.09.2014р..

ОСОБА_6 постійно мешкає з позивачем та її чоловіком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, дівчинка відвідує дошкільний навчальний заклад №22 «Райдуга».

Відповідачі мешкають в АДРЕСА_1, негативно характеризуються за місцем проживання, ведуть нездоровий спосіб життя, не працюють, зловживають спиртними напоями, конфліктують між собою, вихованням та утриманням доньки не займаються, життям її не цікавляться, ОСОБА_2 вступає в конфліктні ситуації із сусідами.

Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24.05.2016р. ОСОБА_3 було визнано винним у вчинені злочину за ч.1 ст.263 КК України та було засуджено до трьох років позбавлення волі з іспитовим строком на один рік. ОСОБА_2 вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від25.08.2017р. було визнано виною у вчинені злочину за ч.1 ст.121 КК України та засуджено до п'яти років позбавлення волі з іспитовим строком на три роки.

Тому просила позбавити відповідачів батьківських прав щодо їх малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути з відповідачів на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі по 1/4 частці усіх видів заробітку з кожного з відповідачів, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 січня 2018 року позов задоволено частково. Відповідачів позбавлено батьківських прав відносно їх малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, дитину передано під опіку її бабусі - позивачці у даній справі для проведення заходів соціально - правового захисту прав та інтересів дитини. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким залишити дитину на її вихованні та утриманні. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, його невідповідність фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказала, що після одруження із ОСОБА_3 у неї не склались добрі відносини з його матір'ю - позивачкою у справі, вона постійно втручалась у їх стосунки, вказувала, що вони не так виховують дитину, одного дня позивачка з її чоловіком прийшли до неї у квартиру та насильно забрали її доньку ОСОБА_5, не пояснюючи підстав своєї поведінки. Усі свідки з боку позивача в один голос стверджували, що з приводу того, що у неї вдома часто збирались сумнівні компанії та вживали спиртні напої, сусіди неодноразово викликали поліцію. Однак, в матеріалах справи відсутні будь - які докази у вигляді протоколів або постанов про притягнення її до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку або неналежне виконання батьківських обов'язків. Тому позивачка не мала права забирати у неї дитину без дозволу органу опіки та піклування, а якщо права її доньки ОСОБА_5 були порушені, позивачу необхідно було діяти відповідно до «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 24 вересня 2008 року №866. Позивачка ж звернулась до служби у справах дітей тільки через півроку після того, як забрала у неї дитину, а не тоді, коли, на її думку існувала загроза життю дитини. Надані органом опіки та піклування докази у вигляді актів обстеження матеріально - побутових умов проживання є сфабрикованими та не можуть служити доказом того, що дійсно проводилися рейди службою у справах дітей органу опіки та піклування. В матеріалах справи відсутні будь - які рішення виконавчого органу міської влади щодо відібрання у неї дитини, тому незрозуміло, на підставі яких прямих доказів суд прийняв рішення про позбавлення її батьківських прав. В той день, коли позивачка та її чоловік забрали у неї дитину, разом з ними не було представника органу охорони здоров'я, який міг би зафіксувати стан дитини, представника кримінальної міліції та органу опіки та піклування. Пояснення свідка ОСОБА_7 про те, що донька не підходила до неї та не впізнала її під час її приїзду з метою відвідин дитини є цілком зрозумілими, оскільки дівчинку у неї забрали, коли їй був один рік і один місяць і за той час, що вона проживає в сім'ї позивачки, вона її забула, а позивачка зі свого боку налаштовує дитину проти неї. На сьогодні вона позбавлена права піклуватися про дитину, оскільки зараз позивачка забороняє їй спілкуватися та наближатися до дитини. Суд взяв до уваги у якості доказу вирок Добропільського міськрайонного суду від 25.08.2017 року про засудження її за ч.1 ст. 121 КК України, яка не відноситься до злочинів щодо дитини. Судом не доведено, що було вжито всіх заходів впливу щодо неї, оскільки ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності за неналежне виховання дитини вона не притягалась, ніякої профілактичної роботи з нею не проводилось. Суд мав встановити, що вона ухиляється від виконання батьківських обов'язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу продовжує не виконувати своїх батьківських обов'язків. У даному випадку судом було прийнято рішення на підставі поодинокого випадку, що нібито в день, коли у неї забрали дитину, вона знаходилась в стані алкогольного сп'яніння, але і цей випадок також не доведений прямими доказами, тобто судом не доведена її поведінка, яка полягала у систематичному невиконанні нею обов'язків, як матері, щодо своєї дитини. Судом зовсім не досліджено її ставлення до дитини, не взято до уваги, що вона просила не позбавляти її батьківських прав, оскільки вона хоче повернути собі свою дитину. На підтвердження цих намірів вона надала суду акти від 12.12.2017 року та від 16.11.2017 року про те, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 разом зі своїм сином ОСОБА_8 та своєю матір'ю ОСОБА_9, ніяких скарг та нарікань з боку сусідів на її адресу не надходило, у двокімнатній орендованій квартирі для дитини ОСОБА_8 облаштовані письмовий стіл та є місце для сну, для виховання дитини створені задовільні умови проживання. Суд необґрунтовано не прийняв вказані акти до уваги. Нею були надані докази того, що у неї є житло, куди вона може забрати дитину, в сім'ї дружні стосунки, скарг від сусідів немає, вона працює, хоч і не офіційно, зі своїм чоловіком не проживає та має намір звернутись із позовом про розлучення, оскільки саме через його поведінку та зловживання алкогольними напоями під час спільного проживання у місті Білозерське виникали сварки у сім'ї. Доказів її винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов'язками не надано. В рішенні не зазначено, у чому полягає захист інтересів дитини у разі позбавлення її батьківських прав. Будь - яка дитина потребує материнської любові, яку не зможе дати ні бабуся, ні дідусь. Вважає факти, на підставі яких суд прийшов до висновку про позбавлення її батьківських прав, повністю спростованими.

Позивачкою надано відзив на апеляційну скаргу разом із доказами направлення його копії 23.03.2018 року іншим учасникам справи. У відзиві позивачка просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки рішення є законним та обґрунтованим. Зазначає, що до березня 2016 року вона перебувала на заробітках за кордоном, тому не могла «втручатися у сімейні стосунки відповідачів», як зазначає відповідачка у апеляційній скарзі. Посилання відповідачки про те, що у серпні 2016 року вона з чоловіком забрали дитину без пояснень не відповідає дійсності. Можливо, це сталося через те, що відповідачка була під впливом алкоголю, бо як ще можна пояснити, чому «нормальна та адекватна» мати віддала дитину річного віку. ОСОБА_2 ніяким чином не намагалась повернути малолітню дитину. У відповідачки є старший син ОСОБА_8, який живе з матір'ю відповідачки ОСОБА_9 у м. Кременчук, відповідачка лише нещодавно переїхала до матері. Свідок ОСОБА_9 повідомила, що ОСОБА_2 на даний час працює оператором ігрових автоматів «П'ятірка», цьому не було надано жодного підтвердження, крім того, невідомо, чи є ця робота законною. В апеляції відповідачка посилається на неправильне сприйняття судом, як доказу, вироку Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.08.2017 року, яким її було засуджено за нанесення тяжких тілесних ушкоджень своєму чоловіку ОСОБА_3, злочин вчинено у стані алкогольного сп'яніння. При цьому суд не взяв до уваги, як обставину, пом'якшуючу покарання, те, що у ОСОБА_2 є малолітні діти, можливо, через те, що діти з нею не мешкають.

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 підтримувала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні, позивачка ОСОБА_1 та представник третьої особи Бажинова О.М. проти скарги заперечували, просили рішення залишити без змін, відповідач ОСОБА_3 просив ухвалити рішення на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін та представника третьої особи органу опіки та піклування, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. ч. 1 - 4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 06.09.2014року, шлюб зареєстрований виконавчим комітетом Білозерської міської ради м. Добропілля Донецької області, актовий запис 68. Вони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено копією свідоцтва про народження від 02.06.2015 року (а.с.7,10).

Відповідно до копії акту від 15.06.2017 року, складеного депутатом Білозірської міської ради та підписаного сусідами, з листопада 2016 року дитина проживає з позивачкою - її бабусею та її чоловіком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).

Згідно довідки, виданої виконкомом Білозерської міської ради №02/04/131 від 16.06.2017р., малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2, разом з бабусею ОСОБА_1 та дідусем ОСОБА_2 (а.с.11).

Як вбачається з довідки амбулаторії №4 комунального закладу «Добропільський центр первинної медико - санітарної допомоги» №126 від 17.06.2017року, малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, перенесла ряд захворювань, на диспансерному обліку не перебуває, з 26.07.2016 року дитину на прийом до лікаря приводить її бабуся ОСОБА_1 (а.с.16).

З квітня 2017 року дитина відвідує молодшу групу дошкільного навчального закладу №22 «Райдуга», із психолого-педагогічної характеристики на дитину із вказаного навчального закладу вбачається, що вона проживає в неповній сім'ї разом з бабусею та дідусем, дівчинка адекватно поводиться в спілкуванні з дітьми та дорослими, добра, охайна, переважає позитивний настрій (а.с.13).

З акту обстеження житлово - побутового та матеріального положення ОСОБА_1, складеного 20.06.2017р. депутатом Білозерської міської ради вбачається, що позивачка мешкає в АДРЕСА_2, у приватному будинку, що складається з п'яти кімнат, маються необхідні меблі, ремонт у кімнатах та побутові умови хороші (а.с.18).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, за вказаною адресою не проживає, відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5, за вказаною адресою не проживає. Зазначені обставини підтверджені актами виконкому Білозерської міської ради (а. с. 21, 22).

Згідно з побутовими характеристиками, виданими головою ОСМД «Будівельник», відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1, характеризуються негативно, обидва ведуть не здоровий образ життя, не працюють, систематично вживають спиртні напої, в сім'ї постійно відбуваються скандали, мають малолітню дитину, у вихованні якої не приймають ніякої участі, дитиною не цікавляться (а. с. 23-24).

Згідно з актами обстеження матеріально - побутових умов проживання родини ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 за період з грудня 2016 року по вересень 2017 року за вказаною адресою вдома нікого не було, двері ніхто не відчинив (а. с. 81-90).

Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24.05.2016р. ОСОБА_3 визнаний винним у вчинені злочину за ч.1 ст.263 КК України, йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 3 роки з іспитовим строком на 1 рік. Вирок набрав законної сили 24.06.2016р. (а. с. 25, 26).

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2017 року ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання, призначеного йому вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24.05.2016р. (а.с.52-53).

Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2017 року ОСОБА_2 визнана винною у вчинені злочину за ч.1 ст.121 КК України, їй призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 5 років з іспитовим строком на 3 роки. Вирок набрав законної сили 26.09.2017р.. Згідно вироку 20 березня 2017 року в період часу з 07 до 12 годин ОСОБА_2 разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 вживала алкогольні напої, під час чого між ними виникла сварка з приводу того, що ОСОБА_3 не може вплинути на свою матір ОСОБА_1, яка забрала на виховання їх малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6. Перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння ОСОБА_2 умисно завдала ОСОБА_3 одного удару кухонним ножем у грудну клітину зліва, спричинивши рану передньої поверхні грудної клітини зліва, проникаючу у плевральну порожнину з утворенням гемотораксу, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечна для життя в момент заподіяння (а. с. 27, 49-51).

За інформацією Добропільського міського центру зайнятості ОСОБА_2 до центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні за період з 2010 року не зверталась. (а.с.73).

Згідно з висновком органу опіки та піклування від 04 вересня 2017 року з метою соціального захисту малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, доцільно позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батьківських прав відносно їх малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.28,29).

Заперечуючи проти позову в суді першої інстанції ОСОБА_2 посилалась на те, що вона не може піклуватись про свою дитину, оскільки позивачка забороняє їй спілкуватись з дитиною та наближатись до неї, крім того, до неї не застосовувались заходи попередження та впливу. На підтвердження своєї позиції подала копію акту обстеження умов проживання, затверджену в. о. начальника служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради 16.11.2017 року, згідно з яким ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_3, квартира складається із двох кімнат, зі зручностями, без ремонту, житло орендоване, у помешканні прибрано, умови проживання для дитини ОСОБА_8 - облаштований письмовий стіл та є окреме місце для сну, ОСОБА_8 проживає у одній кімнаті з матір'ю, в іншій кімнаті проживає бабуся, для виховання та розвитку дитини створені задовільні умови. За цією адресою проживають ОСОБА_9 - бабуся ОСОБА_8, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_10 - мати (а.с.66).

Також з копії акту про проживання від 12.12.2017 року вбачається, що громадянка ОСОБА_11, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 підтверджує факт проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 з 01.10.2017 року, ніяких скарг та нарікань на адресу ОСОБА_2 від сусідів не надходило (а.с.77).

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_12 - тітка відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_13 - бабуся відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_2 - чоловік позивачки, ОСОБА_14 - сусідка відповідачів, яка проживає АДРЕСА_7, підтвердили в суді факти частого вживання відповідачами спиртних напоїв та неналежного догляду відповідачами за їх дочкою ОСОБА_15 в період їх спільного проживання. Зокрема, свідок ОСОБА_12 повідомила про випадок, коли ОСОБА_5 закрили на добу в квартирі зовсім одну, після чого її забрали бабуся з дідусем, а також, що відповідачі часто залишали дитину одну. Свідок ОСОБА_13 показала, що у 2016 році ОСОБА_3 приніс їй дитину, бо не міг один доглядати за нею, ОСОБА_2 взяла куртку та пішла за покупками, але насправді поїхала у м. Дніпро, дитина проживала із свідком ОСОБА_13 протягом двох місяців.

Свідок ОСОБА_16 - мати відповідачки ОСОБА_2 підтвердила факти частого вживання відповідачами алкогольних напоїв, а також, що відповідачка поїхала працювати у м. Дніпро, залишивши малолітню ОСОБА_5 на чоловіка.

Встановивши, що з літа 2016 року, коли ОСОБА_2 поїхала на заробітки, відповідачі не виконують своїх батьківських обов'язків, не доглядають за дитиною, протягом двох місяців дитина жила з ОСОБА_13, з серпня 2016 року до часу розгляду справи дитина живе з позивачкою - матір'ю відповідача ОСОБА_3, відповідачі не займаються вихованням дитини, піклуванням про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не забезпечують її матеріально, батько дитини жодного разу не спробував навіть побачити доньку, після того як її забрала позивачка до себе, за весь час перебування дитини у позивача відповідачі жодного разу не зверталися до органу опіки для вирішення питання повернення дитини в сім'ю суд обґрунтовано прийшов до висновку про позбавлення відповідачів батьківських прав.

Відповідач ОСОБА_3 з рішенням суду відносно себе погодився, стосовно апеляційної скарги ОСОБА_2 в засіданні апеляційного суду просив ухвалити рішення на розсуд суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд невірно прийшов до висновку про її самоусунення від виконання батьківських обов'язків щодо доньки ОСОБА_5 безпідставні.

Ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов'язків щодо доньки ОСОБА_5 та свідоме нехтування ними підтверджено наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами - письмовими доказами та показаннями свідків, зазначеними вище.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність будь - яких об'єктивних обставин та поважних причин, які б перешкоджали відповідачці у виконанні нею батьківських обов'язків по відношенню до малолітньої дочки. Судом першої інстанції встановлено, що відповідач проявляла повну бездіяльність по відношенню до свого обов'язку по утриманню та вихованню власної дитини, не виконує своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не надає матеріальну допомогу на її утримання.

Посилання ОСОБА_2 на те, що позивачка відібрала у неї дитину та не дозволяє з нею спілкуватись необґрунтовані, відповідачкою не надано жодних доказів того, що вона намагалась повернути собі дитину. Зокрема, ОСОБА_2 не заперечує, що не зверталась до будь - яких органів, зокрема, органу опіки та піклування, суду з вимогами про відібрання дитини.

Також відповідачкою не надано доказів наявності у неї умов для проживання з дитиною та коштів для утримання дитини.

Посилання відповідачки у скарзі на акт обстеження умов проживання у м. Кременчук безпідставні, з акту від 16 листопада 2017 року вбачається, що обстеження умов проживання проведено для виявлення умов проживання дитини відповідачки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_8, який проживає з матір'ю відповідачки та з якими відповідачка стала проживати з 01.10.2017 року.

В засіданні апеляційного суду відповідачка пояснила, що вона вже не проживає у м. Кременчуці, повернулась для проживання у м. Білозерське, а син ОСОБА_17 проживає з її матір'ю у м. Кременчуці.

Посилання на незастосування до відповідачки заходів попередження та впливу щодо належного виконання батьківських обов'язків не може бути підставою для скасування рішення, оскільки такі заходи мали б значення у разі неналежного виконання обов'язків батьками, у даному випадку батьки взагалі не виконували таких обов'язків, бо дитина з серпня 2016 року проживає з бабусею.

Безпідставним є також посилання відповідачки у апеляційній скарзі на те, що суд взяв до уваги вирок Добропільського міськрайонного суду від 25.08.2017 року за ч.1 ст. 121 КК України, яка не відноситься до злочинів щодо дитини.

Засудження за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав, передбаченою п.6 ч.1 ст. 164 СК України.

Відповідачку позбавлено батьківських прав на підставі пункту 2 частини 1 ст. 164 СК України у зв'язку з ухиленням від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Вирок Добропільського міськрайонного суду від 25.08.2017 року у даній справі обставин даної справи являється не підставою позбавлення батьківських прав, а доказом негативної поведінки відповідачки, яка 25 серпня 2017 року, в період, коли малолітня дочка ОСОБА_15 проживала з бабусею, позивачкою у справі, в стані алкогольного сп'яніння в ході сварки з чоловіком, відповідачем у справі, вдарила його ножем у грудну клітину.

Доводи скарги про те, що відповідачка хоче повернути собі дитину також не можуть бути підставою для скасування рішення. Згідно із ст. 169 СК України у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, вона має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Сам факт заперечення відповідачки проти позову та оскарження судового рішення про позбавлення її батьківських прав за умови відсутності будь - яких активних дій на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті дочки не свідчить про прояв інтересу до дитини та бажання виконувати обов'язки з виховання дитини.

Рішення суду ґрунтується на вимогах закону, є правильним і справедливим. Враховуючи поведінку відповідачів та їх ставлення до дитини позбавлення їх батьківських прав є виправдано і доцільною мірою відповідальності.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 квітня 2018 року.

Головуючий: Н.С. Краснощокова

Судді: О.В. Агєєв

В.Б. Азевич