Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 320/4757/16-ц

провадження № 61-420св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Полякова О. З., Спас О. В. від 06 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звільнення майна з-під арешту.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір від 04 квітня 2008 року № СМ-SМЕ207/192/2008. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 04 квітня 2008 року № РМ-207/192/2008, за яким передано в іпотеку нерухоме майно, нежитлову будівлю літ. А-3, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 березня 2011 року у справі № 2-525/2011 визнано мирову угоду, за якою зазначене нерухоме майно перейшло у власність ПАТ «ОТП Банк». Позивач мав намір відчужити спірне майно, втім дізнався про наявність заборон на його відчуження, а тому просив суд звільнити з-під арешту нерухоме майно, нежитлову будівлю літ. А-3, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що належить ПАТ «ОТП Банк» на праві власності, накладеного на підставі постанови головного державного виконавця Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області (далі - Підрозділ виконання) Кохненка Є. С. від 26 жовтня 2009 року № 15490053 про відкриття виконавчого провадження.

Позивач як на правові підстави заявлених вимог посилався на статті 1, 3, 33 Закону України «Про іпотеку», статті 1, 19 Закону України «Про заставу», статті 50, 54, 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, далі - Закон України «Про виконавче продження»), статті 3, 14, 22-24, 26-31 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 серпня 2016 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено, судом знято арешт, накладений постановою про відкриття виконавчого провадження головного державного виконавця Підрозділу виконання Кохненка Є. С. від 26 жовтня 2009 року № 15490053, з нежитлової будівлі літ. А-3, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що належить ПАТ «ОТП Банк» на підставі ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 березня 2011 року у справі № 2-525/2011. Судом скасовано пункт 4 постанови про відкриття виконавчого провадження від 26 жовтня 2009 року № 15490053.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що збереження існуючих арештів повністю унеможливили реалізацію ПАТ «ОТП Банк» своїх прав та інтересів щодо погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок реалізації заставного майна, яке на цей час оформлено у власність банку. ПАТ «ОТП Банк» не має можливості скористатися своїм правом власника на вільний продаж власного майна, оскільки це майно обтяжене арештами за зобов'язаннями третіх осіб.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк».

Суд апеляційної інстанції під час ухвалення зазначеного рішення зробив висновок, що на час накладення арешту на спірне майно його власниками були боржники ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, а не позивач, який набув права власності на це майно лише в березні 2011 року після визнання судом мирової угоди.Оскільки позивачем не надано доказів про належність йому спірного майна на праві власності на час накладення арешту на нього державним виконавцем 26 жовтня 2009 року, то правильним є висновок про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій 17 жовтня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ОТП Банк» просило скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року та залишити без змін рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 серпня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що існуючі арешти порушують права та законні інтереси ПАТ «ОТП Банк» як власника спірного нерухомого майна. З позовом про звільнення майна з-під арешту відповідно до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» має право звернутись особа, якій належить майно, але яка не є боржником у виконавчому провадженні, відповідачем може бути боржник, третьою особою - відділ державної виконавчої служби. Позивач не оскаржував постанову про відкриття виконавчого провадження, а звернувся в порядку цивільного судочинства з позовом про звільнення з-під арешту майна, власником якого є банк. Суд апеляційної інстанції, на переконання заявника, не дав належної оцінки доказам, зібраним сторонами у справі, не дослідив у повному обсязі усіх обставин справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 13 березня 2017 року справу за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про звільнення майна з-під арешту,призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 04 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № CM-SME207/192/2008.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором банк та ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 уклали договір іпотеки від 04 квітня 2008 року № PМ-207/192/2008, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Чудською О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 2766. В іпотеку банку передано нерухоме майно, нежитлова будівля літ. А-3, розташована за АДРЕСА_1

Всупереч умовам кредитного договору зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами не виконувалися, а тому ПАТ «ОТП Банк» у 2011 році звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 24 березня 2011 року у цивільній справі № 2-525/2011 визнано мирову угоду та закрито провадження у справі. За умовами цієї мирової угоди нерухоме майно, що є предметом іпотеки, перейшло у власність ПАТ «ОТП Банк», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданим Комунальним підприємством «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», витяг від 26 квітня 2011 року № 29788761; реєстраційний номер 22053710; номер запису: 1086 в книзі: 10 П-59.

На підставі постанови державного виконавця Підрозділу виконання Кохненка Є. С.від 26 жовтня 2009 року відкрито виконавче провадження № 15490053 з примусового виконання виконавчого напису від 28 вересня 2009 року № 3127, вчиненого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д. В., про звернення стягнення на спірне нерухоме майно, яке належало на праві приватної власності ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, для задоволення вимог ПАТ «ОТП Банк» на загальну суму 5 054 576, 54 грн. Одночасно цією постановою державним виконавцем накладений арешт на нежитлову будівлю літ. А-3, розташовану за АДРЕСА_1

14 лютого 2012 року на адресу Підрозділу виконаннянадійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з чим виконавче провадження № 15490053 з примусового виконання виконавчого напису від 28 вересня 2009 року № 3127 завершено на підставі наведеної норми права. Зі змісту реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна встановлено наявність запису про обтяження спірного нерухомого майна.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції керувався статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», за правилом частини першої якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, зробивши висновок, що банк є власником спірного майна, а тому не вправі звертатися до суду з цим позовом, оскільки не є особою, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

При цьому апеляційний суд не врахував права власника спірного нерухомого майна, що передбачені ЦК України, а також, що такий арешт накладено державним виконавцем в інтересах банку. Судами не встановлено прав та законних інтересів інших осіб, що заслуговують на увагу та врахування, окрім прав та законних інтересів банку, які можуть бути порушені в результаті скасування оспорюваного арешту.

Суд апеляційної інстанції помилково вважав, що під час вирішення цього спору має правове значення, чи належало майно позивачу, а не боржнику у виконавчому провадженні та чи підлягав зняттю з цього майна арешт. За встановленими обставинами суди зобов'язані були враховувати не правомірність накладення оспорюваного арешту, а наявність підстав чи їх відсутність для його збереження на час звернення позивача з такими вимогами в порядку позовного провадження; суди зобов'язані враховувати, що предметом розгляду є не оскарження дій державного виконавця, а оцінка правомірность збереження цього арешту на час вирішення спору.

За правилами частини першої статті 316, частини першої статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Аналогічні положення містяться у частині першій статті 319 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За правилом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ПАТ «ОТП Банк» набуло право власності на спірне майно відповідно до мирової угоди, укладеної з відповідачами, яка визнана судом. Банк у порядку, передбаченому законодавством, зареєстрував за собою право власності на це нерухоме майно.

Враховуючи, що метою укладення мирової угоди було часткове погашення заборгованості за кредитним договором, то існування обтяжень спірного нерухомого майна позбавляють його власника можливості розпоряджатись ним на власний розсуд, у тому числі і здійснювати відчуження такого майна.

ПАТ «ОТП Банк» 20 липня 2016 року подав заяву до Підрозділу виконання щодо зняття арештів з нерухомого майна, втім відповідно до відповіді Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 05 серпня 2016 року № 13596-3-034 виконавче провадження, в межах якого накладено арешт на майно, знищено, а тому виконавчі дії, у тому числі зняття арешту, державним виконавцем не проводяться. Зважаючи на наведене ПАТ «ОТП Банк» і звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до пункту 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, зробивши висновок, що ПАТ «ОТП Банк» не мав права звертатись до суду з позовом про захист прав як власник нерухомого майна, а тому рішення апеляційного підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Інших доводів у касаційній скарзі не наведено, Верховний Суд розглядає справу у межах доводів касаційної скарги відповідно до правил статті 400 ЦПК України.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Верховний Суд у визначенні справедливого рішення у цій справі керується статтею 2 ЦПК України, за змістом якої завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ.

Суд апеляційної інстанцій під час розгляду справи у повній мірі виконав завдання цивільного судочинства, метою якого є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, забезпечивши апелянту скористатись своїми правами, передбаченими статтями 27, 31 ЦПК України 2004 року. ОСОБА_8 натомість подав заяву про розгляд справи за його відсутності, не виявивши бажання брати участь у судовому засіданні, дослідження доказів судом, а також надавати пояснення у справі.

Як зазначено у статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд не врахував права та законні інтереси власника майна, а також, що спірне майно не стосується прав та інтересів третіх осіб та, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував ефективності обраного банком способу захисту порушених прав власника майна.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року скасувати.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 серпня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак