Апеляційний суд Житомирської області

Справа №278/1895/17 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 2 Доповідач Трояновська Г. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Трояновської Г.С.
суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.
з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/1895/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» (Військова частина НОМЕР_1 ), треті особи Новогуйвинська селищна рада Житомирського району Житомирської області, Бердичівське лінійне виробниче управління магістральних газопроводів Філії «Управління газопроводів «Київтрансгаз»» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 лютого 2018 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що у листопаді 2004 року він разом із дружиною ОСОБА_3 та дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , був поселений адміністрацією ДП «Житомирський бронетанковий завод» (військова частина НОМЕР_1 ) у квартирі АДРЕСА_1 як оператор ГРС Гуйва Бердичівського ЛВУМГ. Вказану кватиру 23.11.2014 ДП «Житомирський ремонтно-механічний завод» (військова частина НОМЕР_1 ), правонаступником якого є ДП «Житомирський бронетанковий завод» (військова частина НОМЕР_1 ), придбав у ОСОБА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу. В подальшому, згідно акту прийому-передачі від 14.12.2004 ДП «Житомирський ремонтно-механічний завод» (військова частина НОМЕР_1 ) безоплатно передав частину приміщень, в тому числі і спірну квартиру, Бердичівському лінійному виробничому управлінню магістральних газопроводів Філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз»». У 2005 році позивач за погодженням керівництва Будинкового управління №1 Житомирської КЕЧ МО України здійснив поліпшення житлових умов. Вказує, що за рішенням Новогуйвинської селищної ради Житомирського району №67 від 26.04.2010 отримав ордер №000086 на право зайняття зазначеного житла. Крім того посилається, що з моменту вселення у спірну квартиру до теперішнього часу постійно та відкрито користується нею, сплачує за комунальні послуги, здійснює поточний та капітальні ремонти, інших осіб, які мали б право на дане житло немає, тому на підставі ст. 344 ЦК України просив суд визнати за ним право власності на 62/100 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в розумінні положень ст. 344 ЦК України у ОСОБА_1 відсутні правові підстави для визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення - про задоволення позовних вимог. Зокрема, зазначає, що позивач вселився у спірне житло як працівник Бердичівського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз»», добросовісно набув та відкрито, безперервно користувався житлом, сплачував за спожиті комунальні послуги, здійснив поліпшення. Вказує, що відповідач спірною квартирою фактично не володіє та на його балансі вказана квартира не обліковується, як і на балансі Бердичівського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз»». Виходячи із наведеного вважає, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

ДП «Житомирський бронетанковий завод» надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає, оскільки його твердження про те, що йому не було та не могло бути відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірне житло спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи. Позивач знав хто є власником спірного житла, а сам факт безперервного користування житлом не є підставою для набуття права власності на нього відповідно до положень ст. 344 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції представник позивача Чудновець В.І. доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, наведених у ній.

Представник ДП «Житомирський бронетанковий завод» Рогач В.М. проти доводів апеляційної скарги заперечила, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, мотивуючи наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що згідно договору купівлі-продажу від 23.11.2004 серії ВВО №033736, який зареєстровано в реєстрі за № 1967, ДП «Житомирський ремонтно-механічний завод» (ВЧ НОМЕР_1 ), правонаступником якого є ДП «Житомирський бронетанковий завод» (ВЧ НОМЕР_1 ) придбало у ОСОБА_6 належні їй 62/100 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 30).

14.12.2004 ДП «Житомирський ремонтно-механічний завод» (ВЧ НОМЕР_1 ) передало Бердичівському лінійному виробничому управлінню магістральних газопроводів частину квартири АДРЕСА_1 згідно договору від 23.11.2004, що підтверджується актом прийому-передачі приміщення (а.с. 29).

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві та апеляційній скарзі вказує, що вселився у спірну частину квартири у листопаді 2004 року як оператор ГРС Гуйва Бердичівського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів /ЛВУМН/, тобто як працівник, та проживає там до теперішнього часу.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради Житомирського району №67 від 15.04.2010 ОСОБА_1 видано ордер на службову квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 27, 4 кв м (а.с. 19).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, виходячи із принципу диспозитивності цивільного процесу.

Так, відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Як роз`яснено в пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала й не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом усього строку набувальної давності.

Отже, право власності на майно набувається за набувальною давністю лише за сукупності всіх цих обставин. Сам факт тривалого користування майном та догляд за ним не породжують права власності.

Встановивши, що позивачу було відомо, що власником спірного житла є відповідач, про що ним зазначено і в позовній заяві, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що спірне житло фактично перебуває у власності позивача, оскільки згідно листів від 19.07.2017 № 1203/01-01, від 24.07.2017 №01-112669 та від 27.07.2017 квартира АДРЕСА_1 на балансах підприємств ДП «Житомирський бронетанковий завод» (Військова частина НОМЕР_1 ) та Бердичівського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії «Управління газопроводів «Київтрансгаз»» не перебуває, на правильність прийнято рішення не впливає, оскільки перебування майна на балансі підприємства не свідчить про право власності цього підприємства на майно та навпаки.

Так, 10.03.2010 був виготовлений технічний паспорт на спірну квартиру, в якому зазначено, що власником 62/100 частин цієї квартири є В/Ч а-1576 ДП «Житомирський ремонтно-механічний завод» згідно договору купівлі-продажу від 23.11.2004 (а.с. 21).

За інформацією Комунального підприємства Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради від 06 лютого 2018 року згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 45 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 31 грудня 2012 року власником 62/100 частини квартири АДРЕСА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу № 1967 від 23 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Слюсар Л. А. (а.с. 97).
Сторонами не заперечується, що на час вселення позивач перебував в трудових відносинах з Бердичівським ЛВУМН та йому було надано дозвіл на проживання в частині квартири АДРЕСА_1 , якому відповідач безоплатно передав житло по акту прийому-передачі.

А тому ОСОБА_1 проживає у спірній частині квартири за згодою власника і за час користування квартирою йому було достовірно відомо кому належить квартира, що підтверджується матеріалами справи.

Отже, власник спірної нерухомості позивачу відомий, а за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Окрім того при вирішенні спорів, пов`язаних із виникненням і припиненням права власності норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У даному випадку право володіння спірним житлом виникло за договором між працівником ОСОБА_1 та роботодавцем Бердичівським лінійним виробничим управлінням магістральних газопроводів.

З огляду на наведене відсутні правові підстави визнання за ОСОБА_1 права власності спірної квартири за набувальною давністю.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено із дотриманням норм цивільного матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.04.2018.

Головуючий Судді