Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/54186/16
Номер провадження: 22-ц/796/3069/2018
Головуючий у суді першої інстанції Підпалий В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
17 квітня 2018 року місто Київ

Номер справи 757/54186/16

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Поливач Л.Д. (суддя - доповідач)

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представниками Онищенко Ольгою Федорівною та Савка Володимиром Васильовичем

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року, ухвалене у складі судді Підпалого В.Г. в приміщенні Печерського районного суду м. Києва о 21 год. 16 хв. (інформація про дату складення повного рішення відсутня),

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Українська залізниця», треті особи: виконуючий обов'язки начальника філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_7, головний інженер філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_8, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивував тим, що з 2012 року працював на посаді стюарда Управління обслуговування пасажирів в поїздах філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця». Наказом № 375/ос від 05.10.2016 року був звільнений з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов'язків без поважних причин. Таке звільнення вважає незаконним, оскільки заперечує той факт, що ним систематично не виконувалися трудові обов'язки без поважних причин. Зазначив, що 31.09.2016 року під час рейсу поїзду № 741 сполученням Дарниця - Київ - Трускавець обслуговував пасажирів у вагонах №№ 4,5,6 та під час перевірки квитків у пасажирів вагону № 4, ним було виявлено двох безквиткових пасажирів на місцях №№ 80,81, про що він одразу повідомив старшого стюарда ОСОБА_9 яка повідомила його про те, що дозволила вказаним особам доїхати до станції Львів та зайняти місця №№ 80,81 у вагоні № 4 поїзду. Зазначені обставини в подальшому були підтверджені письмовими поясненнями старшого стюарда на адресу керівництва. Про факт проїзду вказаних безквиткових пасажирів стало відомо адміністрації філії «Українська залізнична швидкісна компанія». Згідно протоколу від 03.10.2016 року, в.о. начальника філії ОСОБА_7 та заступника начальника філії ОСОБА_10 було здійснено телефонні дзвінки старшому стюарду ОСОБА_9 із запитаннями стосовно зазначених пасажирів, на що було отримано відповідь, що зазначені пасажири з вагона № 6 перейшли у вагон № 4, щоб їхати у напрямку руху поїзда. Після телефонного дзвінка в.о. начальника філії щодо надання номерів проїзних документів, старший стюард зазначила, що пасажири є безквитковими. Позивач вказав, що 03.10.2016 року на нараді керівництва філії «Українська залізнична компанія» було прийняте рішення про його звільнення з роботи за систематичне невиконання трудових обов'язків без поважних причин, з наказом про звільнення він ознайомився 06.10.2016 року. З урахуванням наведеного просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 375/ос від 05 жовтня 2016 року про його звільнення з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов'язків, поновити на роботі на посаді стюарда Управління обслуговування пасажирів в поїздах філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця», стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, без поважних причин, починаючи з 06 жовтня 2016 року по дату поновлення на роботі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано наказ № 375/ос від 05 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП Україниза систематичне невиконання трудових обов'язків. Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді стюарда Управління обслуговування пасажирів в поїздах філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця». Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, без поважних причин, починаючи з 06 жовтня 2016 року по 07 грудня 2017 року включно, в сумі 79718,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Українська залізниця», через своїх представників ОнищенкоО.Ф. та Савка В.В., подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначено, що позивача було законно звільнено з роботи, оскільки він порушив абзац 4 пункту 7.3 розділу 7 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, які затверджені наказом Міністерства транспорту та зв'язку від 27.12.2006 року №1196 та пункт 6.1.1 розділу 6 Робочої інструкції стюарда швидкісного поїзда Інтерсіті та Інтерсіті+, якими передбачено, що стюард несе дисциплінарну відповідальність за перевезення безквиткових пасажирів, яких він не повинен був допускати у вагон. Звільняючи позивача з роботи, Товариством було враховано наказ №28 від 25.04.2016 року про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Вказано, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення вийшов за межі компетенції суду, оскільки вимога позивача про скасування наказу про звільнення з роботи не підлягала задоволенню, так як не віднесена до компетенції суду та не є належним способом захисту у розумінні ч.2 ст. 16 ЦК України (у редакції чинній на день ухвалення рішення).

Разом з тим, ПАТ «Українська залізниця» у апеляційній скарзі зазначило про те, що ОСОБА_11 є неналежним позивачем у справі, оскільки наказом від 05.10.2016 року №375/ос було звільнено ОСОБА_12, а суд на власний розсуд поновив на роботі іншу особу та стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також Товариство зазначило, що вступна та резолютивна частини короткого рішення та повного рішення суттєво відрізняються, оскільки в них прізвище позивача зазначено ОСОБА_11, а у описовій та мотивувальній частинах зазначено ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судове засідання апеляційного суду сторони, треті особи (їх представники) не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Відповідач та треті особи про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень. Позивач про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог закону. Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції від сторін та третіх осіб (їх представників) на час призначений для розгляду справи не надходило. Колегія суддів розцінила причини неявки зазначених осіб в судове засідання як неповажні (апелянт не надав будь - яких доказів на підтвердження поважності причин неявки своїх представників в судове засідання).

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача, представників відповідача та третіх осіб та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 11.04.2018 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з роботи незаконно, а тому він підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.10.2016р. по 07.12.2017 р. включно.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, він відповідає встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 працював на посаді стюарда управління обслуговування пасажирів у поїздах філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця» з 2012 року.

На підставі наказу № 28 від 25.04.2016 року його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за те, що при виконанні посадових обов'язків стюарда по обслуговуванню пасажирів швидкісного поїзду ним не було повідомлено пасажира про прибуття поїзду на станцію, де пасажиру необхідно було виходити. Зазначений наказ позивачем оскаржено до суду не було.

Наказом (розпорядженням) № 375/ос від 05 жовтня 2016 року в.о. начальника філії ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_7 і головного інженера ОСОБА_8 ОСОБА_3 звільнено з роботи відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України, за систематичне невиконання трудових обов'язків без поважних причин. Підставами звільнення зазначено наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності від 25.04.2016 року №28 і протокол наради від 03.10.2016 року.

Так, ч.6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Положеннями статті 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

У пунктах 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни роз'яснено, що судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП).

Згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як вбачається із матеріалів справи, з 2012 року ОСОБА_3 працював на посаді стюарда Управління обслуговування пасажирів в поїздах філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ПАТ «Українська залізниця».

Наказом № 28 від 25.04.2016 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за порушення пункту 2.6.23 Робочої інструкції та пункту 7.22 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.

Наказом № 375/ос від 05.10.2016 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов'язків без поважних причин.

Як було встановлено судом першої інстанції, 30 вересня 2016 року під час виконання рейсу №741 сполученням Дарниця - Київ - Трускавець було виявлено, що на місцях №№81,82 у вагоні №4 (стюардом якого був ОСОБА_3.) поїзду №741 знаходилися безквіткові пасажири. Вказані місця відповідно до Автоматизації процесів управління пасажирськими перевезеннями на залізницях України (АСК ПП УЗ) значилися вільними.

У зв'язку з зазначеними обставинами Товариством проводилась перевірка.

Так, відповідно до пояснень, наданих стюардом ОСОБА_3 на ім'я виконуючого обов'язки начальника філії «Українська залізнична швидкісна компанія» ОСОБА_7, після станції Святошин ним було виявлено два пасажири без проїзних документів, які самовільно зайшли до 4 вагону з іншого вагона, про що він одразу доповів старшому стюарду ОСОБА_9 та отримав від неї вказівку щодо подальшого слідування зазначених пасажирів. Від вказаних безквіткових пасажирів йому стало відомо, що ОСОБА_9 дозволила їм їхати до станції Львів, направивши їх до 4 вагону поїзду № 741 на вільні місця №№80,81 (а.с. 47).

Зазначене підтверджується поясненнями наданими старшим стюардом ОСОБА_9, згідно яких, нею під час перевірки проїзних документів після станції Святошин у вагоні-буфеті №3 було виявлено двох безквиткових пасажирів, яких вона розмістила на місцях №№80, 81 у вагоні № 4 та дозволила їм їхати до станції Львів (а.с.48).

Разом з тим, із протоколу наради від 03.10.2016 року за підписом в.о. начальника філії «УЗШК» ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_7 вбачається, що нарада встановила факт порушення проїзною бригадою стюардів пункт 7.3 розділу 7 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України та пункт 6.1 розділу 6 Робочої інструкції старшого стюарда швидкісного поїзда Інтерсіті та Інтерсіті+ (а.с.49).

Тобто, встановивши порушення робочої інструкції та Правил старшим стюардом, нарада не зазначила, які порушення були допущені саме стюардом ОСОБА_3

З наведеного вбачається, що ОСОБА_3, виявивши безквиткових пасажирів, здійснив усіх залежних від нього дій, які передбачені Робочою інструкцією та Правилами перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України. А саме повідомив про дану ситуацію старшого стюарда.

Отже, доводи апеляційної скарги та матеріали справи не містять доказів порушення ОСОБА_3 абзацу 4 пункту 7.3 розділу 7 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, та пункту 6.1.1 розділу 6 Робочої інструкції стюарда швидкісного поїзда Інтерсіті та Інтерсіті+, якими передбачено, що стюард несе дисциплінарну відповідальність за перевезення безквиткових пасажирів, яких він не повинен був допускати у вагон, оскільки ці пасажири здійснили посадку на поїзд самовільно у вагон - буфет №3 та були розміщені на вільні місця у вагоні №4 даного поїзду старшим стюардом, а не стюардом ОСОБА_3, який виявивши їх діяв у відповідності до вимог Робочої інструкції та Правил.

Доводи апеляційної скарги про те, що стюард ОСОБА_3 у разі невжиття дій старшим стюардом після повідомлення його про виявлення безквиткових пасажирів повинен був скласти акт чи доповісти про дану ситуацію комусь іншому колегією суддів оцінюються критично, оскільки не підтверджуються будь - якими доказами. Такі зміни були внесені до Робочої інструкції відповідно до п.2 протоколу наради від 03.10.2016 року.

Так, обов'язки стюарда передбачені Робочою інструкцією стюарда денних швидкісних поїздів Інтерсіті+ та Інтерсіті від 11.03.2016 року та Правилами перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.

Відповідно п. 2.5.1 Робочої інструкції старшого стюарда швидкісного поїзда Інтерсіті та Інтерсіті +, під час організації посадки пасажирів до вагонів денних швидкісних поїздів старший стюард зобов'язаний здійснювати посадку пасажирів відповідно до Правил перевезення пасажирів, багажу вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, при цьому розмовляти з пасажирами державною мовою, розмовляти іншою мовою в разі потреби або за бажанням пасажира. У разі виявлення громадян без проїзних документів, що посвідчують особу, та з неоплаченою надлишковою поклажею вжити заходів щодо недопущення їх до посадки в поїзд.

За допомогою МТКД візуально звірити населеність кожного підзвітного вагона, здійснити перевірку наявності в пасажирів проїзних документів, їх відповідність даті відправлення поїзда, вагона і місця проїзду, а також наявності документів, що посвідчують особу.

Відповідно до п. 2.6.6 Робочої інструкції стюард зобов'язаний у разі невідповідності зайнятих місць пасажирами тактовно з'ясувати наявність проїзних документів у пасажирів, їх відповідність даті відправлення та номеру поїзда, вагона і місця проїзду та вжити необхідних заходів для усунення непорозумінь згідно з Правилами.

Пунктом 2.6.7 Робочої інструкції визначено, що у разі виявлення в поїзді пасажира без документа, що посвідчує його особу, а також з проїзним документом, інформація в якому не відповідає даним, внесеним до зазначеного документа або без проїзного документа взагалі, стюард зобов'язаний доповісти про це старшому стюарду, що і було зроблено позивачем.

У разі нездійснення контролю ЕПД засобами МТКД з тих чи інших причин доповісти про зазначене старшому стюарду для подальшого складання Акту невиконання контролю ЕПД (п. 2.6.8 Інструкції). Тобто, складання Акту не є обов'язком позивача.

Дійсно, відповідно до п. 3.11 Робочої інструкції, у разі відмови старшого стюарда брати до відома інформацію та доповідати керівництву філії рапортом з приводу тієї чи іншої нестандартної ситуації самостійно оформляти рапорт із зазначенням факту відмови від написання рапорту старшим стюардом. Але, це є правом Стюарда, а не його обов'язком, Розділ 3 Робочої інструкції має назву "Права" та розпочинається словами "Стюард має право:". Тобто, складення рапорту є правом стюарда. а не його обов'язком.

Згідно до п. 6.1.1 розділу 6 Робочої інструкції стюард несе дисциплінарну (адміністративну) відповідальність за порушення трудової дисципліни та положень цієї інструкції у порядку, передбаченому чинним законодавством України, зокрема за перевезення безквиткових пасажирів та неоформленої надлишкової ручної поклажі.

Відповідно до абзацу 4 пункту 7.3 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України пасажири без проїзних документів чи з недійсними проїзними документами, з прізвищем та іменем у проїзному документі, які не відповідають даним документа, що посвідчує особу (за винятком допущених описок не більше трьох знаків), без документів, що посвідчують особу, з ручною поклажею більше встановлених норм та з перевищенням розмірів, установлених для ручної поклажі, у вагон не допускаються.

Як вбачається, стюард ОСОБА_3 виявивши у вагоні №4 поїзду №741 на вільних місцях №№80,81 безквиткових пасажирів, дотримався вищезазначених вимог Правил та Робочої інструкції, доповів про дану ситуацію старшому стюарду ОСОБА_9

Судом першої інстанції під час розгляду справи було достеменно встановлено, що дані пасажири самовільно здійснили посадку на поїзд №741 у вагон - буфет №3 без квитків, де були виявлені старшим стюардом ОСОБА_9, яка розмістила їх на місцях №№80, 81 у вагоні № 4 та дозволила їм їхати до станції Львів.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не було порушено положення Правил перевезення пасажирів, багажу вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України та Робочої інструкції стюарда денних швидкісних поїздів Інтерсіті та Інтерсіті+, оскільки після виявлення пасажирів без квитків стюардом було повідомлено старшого стюарда як того вимагає Інструкція.

Аналіз зазначених норм матеріального права у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Отже, суд першої інстанції, установивши, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про поновлення позивача на роботі та законно стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Так, статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави, при винесенні рішення про поновлення на роботі суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції встановив розмір заробітної плати позивача, необхідний для нарахування суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як передбачено Порядком обчислення середнього заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та визначив розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Отже, суд вірно вирішив питання по суті спору, дійшов правильного висновку щодо незаконного звільнення позивача, поновив його на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Проте, суд першої інстанції, вийшовши за межі повноважень суду, задовольнив вимогу позивача про скасування наказу про звільнення.

Так, відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Даною нормою передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення з позовом) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 4 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення з позовом) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення з позовом) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Трудові спори щодо поновлення працівників на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення розглядаються за заявами звільнених працівників безпосередньо в судовому порядку (ст. 232 КЗпП).

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), якою керуються суди при розгляді спорів, пов'язаних із незаконними звільненнями працівників, роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Слід враховувати те, що суд, як і будь-який інший орган з розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази про звільнення. Якщо звільнення з роботи проведено з порушенням закону, суд, не скасовуючи наказу, зобов'язаний визнати його незаконним та поновити працівника на роботі.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що задовольняючи вимогу про скасування наказу про звільнення суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, а тому судове рішення в частині задоволення вимог про скасування наказу про звільнення підлягає скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про визнання наказу про звільнення незаконним та про відмову у задоволенні позову про скасування наказу.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наведені норми закону слід зробити висновок про те, що обов'язок доведення факту порушення працівником Робочої інструкції та Правил, покладається саме на відповідача. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції ПАТ «Українська залізниця» повинна була довести ті обставини на які посилається у апеляційній скарзі, підтвердити їх належними та допустимими доказами.

Як вбачається, ПАТ «Українська залізниця», в силу зазначених норм закону, не надано суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції доказів у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України на підтвердження того, що ОСОБА_3 порушив положення Робочої інструкції та Правил, систематичне невиконання ним трудових обов'язків без поважних причин, такі твердження повністю спростовуються зібраними у справі доказами.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування в частині оскарження з підстав, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Та обставина, що у судовому рішенні прізвище позивача зазначене як ОСОБА_11, а не ОСОБА_3 не свідчить про те, що суд першої інстанції розглянув позов особи у якої відсутнє право вимоги. Зазначене також не свідчить про те, що коротке та повне рішення різні за змістом.

Дійсно, із матеріалів справи вбачається, що позивач у позовній заяві зазначив себе як ОСОБА_11 (а.с.2-4).

Разом з тим, позивачем було додано до позовної заяви копію паспорта громадянина України, відповідно до відомостей якого його прізвище правильно пишеться через букву «и», а не «і» - ОСОБА_3 (а.с.5).

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що представник відповідача був присутній у судових засіданнях під час розгляду справи у суді першої інстанції, судом встановлювалася особа позивача, будь - яких заяв, клопотань, заперечень, що дана особа не є тією особою, яка працювала стюардом у ПАТ «Українська залізниця» стороною відповідача не заявлялося.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги в цій частині колегією суддів відхиляються, оскільки зазначене є опискою у розумінні положень статті 269 ЦПК України, яка підлягає виправленню у визначеному законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення скарги, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Такі доводи апеляційної скарги у своїй сукупності зводяться до переоцінки доказів та невірного розуміння заявником вимог чинного законодавства.

Справу було розглянуто судом першої інстанції (в частині залишення рішення суду без змін) на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного її вирішення по суті та належних доказів.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року в частині задоволення вимог про скасування наказу № 375/ос від 05 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати наказ про звільнення незаконним та відмовити у задоволенні позовної вимоги про скасування наказу про звільнення з роботи. В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представниками Онищенко Ольгою Федорівною та Савка Володимиром Васильовичем, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року в частині задоволення вимог про скасування наказу № 375/ос від 05 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов'язків скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Визнати незаконним наказ № 375/ос від 05 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов'язків.

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні позову про скасування наказу про звільнення з роботи.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17 квітня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна