Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 263/10931/16-ц

провадження № 61-16299св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду

м. Маріуполя, у складі судді Васильченко О. Г., від 27 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Пономарьової О. М., Зайцевої С. А., Ткаченко Т. Б., від 12 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

29 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» (далі - ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402») про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 14 травня 2016 року він працював у відповідача на посаді водія транспортного засобу. Наказом від 04 серпня 2016 року позивача було звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули 09 липня 2016 року та 21 липня 2016 року. Позивач вважав своє звільнення незаконним, оскільки у день звільнення він не працював, це був його вихідний день. Крім того, власник не зажадав від нього письмових пояснень відповідно до статті 149 КЗпП України.

Посилаючись на зазначені обставини, збільшивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати незаконним наказ про звільнення від 04 серпня

2016 року № 191, поновити його на посаді водія транспортного засобу ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 27 січня

2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці 09 липня та 21 липня 2016 року, а тому відповідач правильно звільнив його на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи та дав правову оцінку наявним у справі доказам.

24 травня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що виконання своїх посадових обов'язків водії повинні здійснювати згідно графіку роботи, який повинен затверджуватися щомісяця. Проте позивач не був ознайомлений з графіком своєї роботи за червень та липень 2016 року. Усі документи, надані відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позову, були створені останнім штучно лише під час розгляду справи у суді та не мають жодного відношення до фактичних обставин справи.

Відзиву до касаційної скарги не надходило.

23 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року справу за позовом

ОСОБА_3 до ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402»про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що позивач з 14 травня 2016 року працював у відповідача на посаді водія транспортного засобу.

Наказом від 04 серпня 2016 року позивач звільнений на підставі

пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, які були допущені позивачем 09 липня та 21 липня 2016 року.

За правилами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Суди встановили, що відповідно до графіку роботи ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» за липень 2016 року (а. с. 68)

09 липня та 21 липня 2016 року є робочими днями позивача. Актами

від 09 липня та від 21 липня 2016 року зафіксована відсутність на роботі водія ОСОБА_3 (а. с. 64, 66).

Відповідно до актів, складених 12 липня 2016 року та 24 липня 2016 року представниками ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402», ОСОБА_3 відмовився надавати пояснення з приводу своєї відсутності протягом робочого дня 09 липня 2016 року та 21 липня 2016 року

(а. с. 63, 65).

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей

212-214, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, оскільки встановили відсутність позивача на робочому місці у робочі дні 09 липня 2016 року та 21 липня 2016 року без поважних причин. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці у зазначені дати.

Доводи касаційної скарги щодо необізнаності позивача про графік роботи за червень-липень 2016 року спростовуються наказом ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» від 25 березня 2016 року № 7/2 , відповідно до якого розміщення Правил внутрішнього трудового розпорядку, своєчасне розроблення та ознайомлення водіїв з графіками робочих змін, шляхом їх розміщення на відповідному стенді у приміщення диспетчера; закріплення водіїв за транспортними засобами та їх виїзд на відповідний маршрут здійснюється на підстав щоденних вказівок начальника відділу експлуатації ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402». У наказі міститься вказівка про зобов'язання начальника відділу експлуатації ТОВ «Маріупольське автотранспортне підприємство 11402» довести даний наказ до відома диспетчерів, водіїв та інших осіб, безпосередньо задіяних у випуску транспортних засобів на маршрут (а. с. 145). Позивач, працюючи з травня 2016 року, мав можливість ознайомитися з графіком роботи у липні 2016 року.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк