АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року

м. Харків

справа № 643/15288/17

провадження № 22-ц/790/2036/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про визнання дій протиправними та незаконними, зобов'язання вчинити дії, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2018 року (в складі судді Короткого І.П.),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Харківські теплові мережі» про визнання дій протиправними та незаконними, зобов'язання вчинити дії, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що працює майстром внутрішньо будинкових систем центрального опалення та гарячого водопостачання дільниці № 3 теплового району № 3 Московської філії комунального підприємства «Харківські теплові мережі». У січні 2017 року в Україні відбулося загальнодержавне підвищення мінімальної заробітної плати до рівня 3200 гривень. Але відповідач усупереч чинного законодавства та колективного договору неправильно розраховує та виплачує йому його заробітну плату.

В зв'язку з цим просив визнати призначені, зменшені відповідачем у 2017 році, суми виплат заробітної плати частковими, виходячи з посадового окладу майстра 4235 грн. протиправно та незаконно; та зобов'язати відповідача призначити нові збільшені суми виплат заробітної плати за 2017 рік, з урахуванням різниці і часткової невиплати заробітної плати, виходячи з посадового окладу майстра 5760 грн. 8864 грн. за додатком № 6 до колективного договору. Стягнути з відповідача на його користь різницю по заробітній платі починаючи з січня 2017 року по теперішній час, виходячи з різниці між посадовими окладами 4235 грн. та 5760 грн. - 8864 грн. за додатком № 6 до колективного договору, а також компенсацію моральної шкоди в сумі 10000 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та у відзиві на позов зазначав, що заробітна плата виплачується відповідачем позивачу відповідно до вимог чинного законодавства та умов колективного договору.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся на це рішення суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про законність дій відповідача і відсутність вини відповідача у нарахуваннях заробітної плати позивача менше ніж вимагав позивач.

Також, суд першої інстанції помилково пов'язує надані відповідачем змінені статті законів та галузеві угоди, із наявними - дійсними нарахуваннями по заробітній платі, обов'язок негайного виконання відповідачем постанов кабінету Міністрів України ніяким чином не доведений, а чисельні навмисні порушення при оформленні важливих документів наявні в матеріалах справи, на які суд першої інстанції не звернув уваги.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів суду, тих обставин, що відповідач неправильно розраховує та виплачує йому заробітну плату в супереч чинного законодавства та колективного договору та заподіяв позивачу моральну шкоду.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач працює майстром внутрішньобудинкових систем центрального опалення та гарячого водопостачання дільниці № 3 теплового району № 3 Московської філії комунального підприємства «Харківські теплові мережі».

Ці обставини підтверджуються наказами відповідача № 68 від 15.02.2016 року та № 57-к від 29.09.2017 року.

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпПУ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно частини 6 статті 96 КЗпПУ, мінімальний посадовий оклад (тарифна ставка) встановлюється у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Відповідно до частини 2 статті 97 КЗпПУ, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України, як правило, один раз на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, власників або уповноважених ними органів, які об'єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди.

Мінімальна зарплата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на території України для всіх підприємств незалежно від форми власності та господарювання. Це законодавчо встановлений розмір заробітної плати, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну (погодинну) норму праці (обсяг робіт).

Згідно положень ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що оскільки відповідно до ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.

Згідно п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Колективним договором комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на 2017 -2018 роки (п.4.1.) передбачені мінімальні тарифні ставки та коефіцієнти окремо для працівників, зайнятих виробництвом, транспортуванням та постачанням теплової енергії, та окремо для працівників інших видів діяльності, до яких, зокрема, належить і посада майстра внутрішньобудинкових систем центрального опалення та гарячого водопостачання, на якій працює позивач.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що порушень законодавства та колективного договору щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати відповідачем не допущено, а тому позов задоволенню не підлягає, оскільки позивач помилково застосовує мінімальний розмір заробітної плати 3200 грн. та додаток №6 до Колективного договору комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на 2017 2018 рр. для розрахунку його заробітної плати.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 квітня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

О.Ю. Тичкова