П о с т а н о в а

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 395/172/17

провадження № 61-10766 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н»,

відповідачі: ОСОБА_3, сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агролан»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Гайсюка О. В., Голованя А. М., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н» (далі - ТОВ «Агроконтракт-Н») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агролан» (далі - СТОВ «Агролан») про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, визнання договору оренди земельної ділянки поновленим.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 4,03 га, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку.

9 жовтня 2008 року між товариством, позивачем, та ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець передала товариству в оренду зазначену вище земельну ділянку строком на 5 років.

ОСОБА_3 не повідомляла товариство про намір не продовжувати дію вказаного договору оренди земельної ділянки, унаслідок чого 4 квітня 2013 року та 6 березня 2014 року товариство направляло їй листи-повідомлення про поновлення цього договору з проектом додаткової угоди, на які відповіді не отримало. Вважало договір оренди земельної ділянки від 9 жовтня 2008 року поновленим, оскільки товариство належним чином виконувало умови цього договору та продовжувало користуватися земельною ділянкою.

Проте, у 2015 році позивачу стало відомо, що 2 березня 2015 року на підставі договору оренди землі ОСОБА_3 передала СТОВ «Агролан» в оренду належну їй земельну ділянку, яка раніше була передана в оренду товариству. Отже, такими діями відповідачів порушено його права, оскільки товариство, як орендар за договором оренди земельної ділянки від 9 жовтня 2008 року мало переважне право після закінчення строку цього договору на поновлення його на новий строк.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ТОВ «Агроконтракт-Н» просило суд визнати договір оренди землі від 2 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та СТОВ «Агролан», недійсним, визнати договір оренди земельної ділянки від 9 жовтня 2008 року, укладений між товариством та ОСОБА_3, поновленим.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «Агроконтракт-Н» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач належним чином виконував умови договору, надсилав ОСОБА_3 пропозиції про переукладення договору, проте такий договір належним чином не зареєстрував і не пройшов державної реєстрації, тому він не набув чинності. При цьому ОСОБА_3 заперечувала проти переукладення договору. Крім того, 4 липня 2017 року між ОСОБА_3 та СТОВ «Агролан» укладено угоду про дострокове розірвання договору оренди землі від 2 березня 2015 року, тому немає підстав для визнання його недійсним.

Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року апеляційна скарга ТОВ «Агроконтракт-Н» задоволена частково, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову про визнання договору оренди земельної ділянки поновленим скасовано, позов у цій частині задоволено. Визнано поновленим договір оренди земельної ділянки площею 4,03 га, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, укладений 9 жовтня 2008 року між ТОВ «Агроконтракт-Н» та ОСОБА_3 У решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірний договір оренди пройшов державну реєстрацію, позивач належним чином виконував умови договору оренди земельної ділянки від 9 жовтня 2008 року, унаслідок чого мав переважне право на продовження оренди спірної земельної ділянки. ТОВ «Агроконтракт-Н» повідомляло ОСОБА_3 про намір скористатися своїм переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, після закінчення строку дії договору від 9 жовтня 2008 року товариство продовжило користуватися цією земельною ділянкою. ОСОБА_3 дійсно повідомляла про відмову продовжувати дію договору оренди, проте у своїх листах орендодавцю не вказала, чому проти і в чому є спір. Отже, договір оренди земельної ділянки від 9 жовтня 2008 року вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що товариством належним чином не виконувалися умови договору оренди земельної ділянки від 9 жовтня 2008 року, відсутні докази користування ТОВ «Агроконтракт-Н» спірною земельною ділянкою після закінчення строку дії вказаного договору. Крім того, нею направлялися відповіді товариству про відсутність наміру на продовження дії спірного договору оренди земельної ділянки, що є її правом і волевиявленням на незгоду з переукладенням договору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 4,03 га, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку.

9 жовтня 2008 року між ТОВ «Агроконтракт-Н» та ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець передала товариству в оренду зазначену вище земельну ділянку строком на 5 років.

8 грудня 2009 року зареєстровано вищевказаний договір оренди земельної ділянки у Новомиргородському районному відділенні Кіровоградської районної філії державного підприємства «Центр земельного державного кадастру», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис.

2 березня 2015 року на підставі договору оренди землі ОСОБА_3 передала СТОВ «Агролан» в оренду земельну ділянку площею 4,03 га, яка розташована на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області.

Частинами першою - п'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у встановлений цим договором строк, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Таким чином, відповідно до положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Отже, для застосування частини першої статті 33 цього Закону та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди землі необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив про наявність заперечень щодо поновлення договору та своє рішення.

Судом установлено, що ТОВ «Агроконтракт-Н» належним чином взяті на себе зобов'язання за договором оренди земельної ділянки від 9 жовтня 2008 року не виконувало, а саме у порушення пункту 4.4 цього договору ним сплачено орендну плату не 30 грудня 2014 року, а у березні 2015 року, тобто з порушенням умов спірного договору.

Також відсутні докази на підтвердження того, що позивач у строк, передбачений частиною другою статті 33 Закону України «Про оренду землі», повідомив ОСОБА_3 про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, оскільки позивач посилався на лист від 6 березня 2014 року, проте такий лист був направлений ним відповідачці лише 22 квітня 2014 року, що підтверджується поштовою квитанцією. Доказів на отримання зазначеної кореспонденції відповідачкою товариство не надало.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що позивачем для застосування частини першої статті 33 цього Закону та визнання за ним, як орендарем, переважного права на поновлення спірного договору оренди земельної ділянки не підтверджено наявність вищевказаних юридичних фактів в їх сукупності, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Апеляційний суд, вказуючи про те, що ТОВ «Агроконтракт-Н» відповіді від ОСОБА_3 щодо продовження чи не продовження дії спірного договору оренди не отримано, у порушення зазначених положень закону не врахував її доводів щодо направлення нею 26 квітня 2014 року та 3 червня 2014 року, на виконання положень закону та вимог договору оренди земельної ділянки, позивачу, як орендарю, листів-повідомлень про відмову у продовженні спірного договору, що підтверджується записом у журналі вхідної кореспонденції ТОВ «Агроконтракт-Н» за 2014 рік.

Апеляційний суд вважав, що листи-повідомлення ОСОБА_3 містять лише її відмову продовжувати дію спірного договору оренди земельної ділянки, але не містять інформацію щодо спору між сторонами.

Судом установлено, що у пункті 3.2 договору оренди земельної ділянки сторони погоджуються, що дія договору продовжується на наступний термін дії, вказаний у пункті 3.1 цього договору, якщо жодна зі сторін не пізніше ніж за шість місяців до його закінчення не отримала письмового повідомлення щодо інших пропозицій та не отримала підтвердження про його отримання іншою стороною.

Проте, апеляційний суд не звернув уваги на те, що проект додаткової угоди до спірного договору оренди земельної ділянки, направлений позивачем ОСОБА_3, містить інші умови, ніж сам договір оренди, а саме товариством запропоновано змінити розмір орендної плати та строк дії цього договору. На зміну вказаних істотних умов договору необхідна згода сторін (частина четверта статті 33 Закону України «Про оренду землі»). Між сторонами такої згоди досягнуто не було, відповідачка відповіла відмовою.

Отже, апеляційний суд безпідставно не врахував належне волевиявлення ОСОБА_3 не продовжувати дію договору оренди з позивачем.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд не врахував те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком, щодо продовження використання ним земельної ділянки ОСОБА_3 після закінчення терміну оренди за спірним договором оренди земельної ділянки, оскільки ОСОБА_3 вказувала про те, що після збору врожаю 2014 року ТОВ «Агроконтракт-Н» ділянкою не користувалося. Ці доводи позивачем не спростовані.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшов правильного висновку про те, що у позивача, як орендаря, відсутнє переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди спірної земельної ділянки.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2017 року скасувати, рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк