Провадження № 2/263/1377/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючогосудді -Шевченко О.А.

при секретарі: Лапоног Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсною довіреності, суд -

ВСТАНОВИВ :

Так, позивач ОСОБА_217.11.2017 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 01.02.2003 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 був укладений договір оренди належного їй приміщення, яким ОСОБА_3 нібито мав право розпоряджатися на підставі довіреності, оформленої під № 6588 від 04.09.2002 року у приватного нотаріуса Танаджи Г.Г., проте в цей день вона перебувала поза межами України і зазначену довіреність ніколи не оформляла і не підписувала, що підтверджується висновками судової почеркознавчої експертизи №588 від 06.09.2013 року, що є підставою для визнання даної довіреності недійсною. При цьому, належним їй приміщенням розпоряджається інша особа без її відома.

В судове засідання позивач не з'явилась, надала суду заяву з проханням про розгляд справи за її відсутності та просила позовні вимоги задовольнити з підстав викладених в позові, та не заперечувала проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з'явився, надав суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності,не заперечував проти позовних вимог позивача вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав викладених в позові, на підставі наданих нею доказів, та не заперечував проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з'явився, надав суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав викладених в позові, на підставі наданих нею доказів, та не заперечував проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Проаналізувавши матеріали цивільної справи, повно та всебічно дослідивши всі докази у справі в їх сукупності судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16.01.2018 відкрите загальне позовне провадження за вказаним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 31.01.2018 провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності, закрито, на підставі того, що раніше позов між тими самими сторонами, про той самий предмет позову з тих самих підстав розглядався іншим судом.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 21.03.2918 ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 31.01.2018 скасовано та направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 04 вересня 2002 року приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Танаджи Г.Г., зареєстрованим за № 6588, була посвідчена довіреність, відповідно до якої ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися (продати, обміняти, подарувати) належними їй нежитловими приміщеннями, розташованими в АДРЕСА_1, на умовах, які будуть визначатися повіреним самостійно, виходячи із розумної доцільності, а також представляти її інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та органами з питань, пов'язаних із укладанням та належним оформленням договорів купівлі-продажу, міни, дарування. Для цього повіреному надано право, зокрема, розписуватися за неї, в т.ч. підписувати договір купівлі-продажу, міни, дарування, визначаючи умови продажу, міни, дарування на свій розсуд. Довіреність видана строком на три роки, тобто до 04.09.2005 року, з правом передоручення повноважень третім особам.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою до позовної заяви надано висновок почеркознавчої експертизи №588 від 06.09.2013 року, зробленої в рамках цивільної справи №266/1059/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Танаджи Г.Г. про визнання довіреності №6588 від 04.09.2002 року №3162 від 04.12.2003 недійсними.

Відповідно до зазначеного висновку почеркознавчої експертизи№588 від 06.09.2013, підпис від імені ОСОБА_2 в довіреності № 6588 від 04.09.2002 виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закон та інші нормативні - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Вказана довіреність була посвідчена 04.09.2002, тобто до набрання чинності ЦК України в редакції 2003. На момент посвідчення довіреності діяв ЦК УРСР 1963, тому при вирішенні питання щодо дійсності вказаної довіреності слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963

Статтею 44 ЦК УРСР передбачено, що письмові угоди повинні укладатись у письмовій формі до яких відноситься також інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Частина 1 статті 45 ЦК УРСР, недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно статті 46 ЦК УРСР, недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 62 ЦК УРСР, представництво - це угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або на адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Відповідно до ч.1 ст.64, ч.1 ст.65, ч.2 ст.68 ЦК УРСР, довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, так само і довіреність, за якою повноваження передаються іншій особі, повинні бути нотаріально посвідчені.

Однак, судом встановлено, що позивачка, знаходилась поза межами України та не могла підписати власноруч довіреність посвідченої нотаріально, що підтверджує висновок почеркознавчої експертизи від 06.09.2013 №588.

Як наслідок приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Танаджи Г.Г. не мав права посвідчувати довіреність від 04вересня 2002 року, на підставі якої нібито позивач уповноважив відповідача ОСОБА_3 розпоряджатися від її імені нерухомим майном, з підстав наведених вище, нотаріус не перевірив справжність підпису ОСОБА_2, як це вимагає закон, зокрема.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про нотаріат»,нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Статтею 41Закону України «Про нотаріат», в редакції 20.02.2002, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою будь-якого виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів на всій території України, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 36, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України.

Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Відповідно до ст. 43Закону України «Про нотаріат» , при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Статтею 44 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні угод з'ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження.

Згідно статті 45 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчуванні угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо угода, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.

Статтею 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо:вчинення такої дії суперечить законові.

В такому випадку нотаріус зобов'язаний був на підставі п. 1 ч.1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» 20.02.2002 відмовити у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення довіреності на розпорядження нежитловим приміщенням, яка в момент вчинення суперечила законодавству України, а саме ст. 45 Закону України «Про нотаріат», тобто не встановлено особу довірителя та не перевірено підпис.

Видача довіреності, згідно ст. 41 ЦК УРСР є односторонньою угодою, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. На даний вид угод розповсюджується також і правила визнання їх недійсними внаслідок їх невідповідності закону (ч.1 ст.48 ЦК УРСР).

Враховуючи те, що довіреність відноситься до односторонніх правочинів, до нього застосуються відповідні положення про правочин. Щодо віднесення довіреності до одностороннього правочину свідчить Узагальнення судової практики Верховного суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року, якою передбачено, що «у судовій практиці виникають проблеми із розумінням та визначенням односторонніх правочинів. Вважаємо, що до них можна віднести: видачу та скасування довіреності».

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають, зокрема із договорів та інших правочинів.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи. Спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст.204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Аналогічна позиція міститься в абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № X, яким передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Крім того, у відповідності до Узагальнення Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року, зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовій практиці нерідко виникають питання, чи застосовується зазначене правило до актів іншого галузевого спрямування, як-то: трудового, сімейного, законодавства про соціальне забезпечення. Більшість нормативно-правових актів, зокрема ЦК, мають комплексні положення, які містять норми різних галузей права. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК (435-15), зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним.

Пунктом 3 статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України).

При таких обставинах, зміст правочину, яким є довіреність за №6588 від 04.09.2002 року, посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Танаджи Г.Г. на підставі якої позивачка уповноважила відповідача ОСОБА_3 розпоряджатися (в тому числі продати) за ціну та на умовах за його розсудом належну довірителеві нежитлове приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1, - суперечить актам цивільного законодавства України, оскільки в момент вчинення довіреності позивачка не могла підписати довіреність власноруч. Тому зміст правочину яким є довіреність про надання повноважень на розпорядження майном не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч. 3ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

За вказаних вище обставин, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про визнання довіреності від 04.09.2002, посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Танаджи Г.Г., зареєстровано в реєстрі за № 6588, з дня її оформлення, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

При таких обставинах, на підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 38, 42, 44, 57, 58, 59, 64, 109, 118, 119, 120 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ :

Визнати недійсною довіреність від 04.09.2002 року, серії ВАА N 798884, посвідчену приватним нотаріусом Маріупольської міської нотаріальної контори Танаджи Г.Г., за реєстром 6588, з дня її оформлення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23.04.2018 року.

Суддя: О.А Шевченко