Справа № 584/1058/17 Провадження № 2/584/26/18
РІШЕННЯ

Іменем України

12.04.2018 Путивльський районний суд Сумської області

в особі: головуючого - судді Толстого О.О.

при секретарі Зікрати Я.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Путивль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі,

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що на підставі договору дарування частки будинку від 19.03.2008 є власником 3/5 часток будинку № 60 по вул. Слобідській (стара назва - Октябрська) в м. Путивль Сумської області.

04.01.2016 в будинку сталася пожежа, в результаті якої було пошкоджено його частину будинку, чим завдано матеріальної шкоди.

Вважає, що шкода завдана діями ОСОБА_4 та ОСОБА_5, іншими співвласниками будинку, які проживали в ньому та порушили правила пожежної безпеки.

Після їх загибелі внаслідок пожежі спадкоємцем належного їм майна став ОСОБА_3, про що він дізнався при розгляді цивільної справи № 584/1454/16-ц за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, де брав участь як третя особа.

Після набрання рішенням суду від 17.01.2017 у цій справі законної сили, неодноразових усних звернень до відповідача, у червні 2017 року він направив йому поштою досудову вимогу про відшкодування шкоди, але відповідач не вжив заходів щодо добровільного вирішення цього питання, що вимусило звернутися з позовом до нього.

Посилаючись на ці обставини, просив стягнути з відповідача на його користь на підставі ст. 1231 ЦК України завдану матеріальну шкоду в розмірі 124117 грн. та понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та підтвердили викладені у ньому обставини. Просили задовольнити його в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

У відзиві на позов проти заявлених вимог заперечував, посилаючись на те, що позивачем не доведено факту спричинення шкоди саме з вини покійних ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а висновок про причини пожежі в акті носить ймовірний характер, тобто достовірно не встановлений. Крім того, вважає, що позивачем пропущено визначний ст.1281 ЦК України строк на звернення до суду з вказаним позовом, що позбавляє його права вимоги. Просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Заслухавши учасників справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з таких мотивів.

Судом установлено, що на підставі договору дарування частини будинку від 19.03.2008 позивач є власником 3/5 часток будинку № 60 по вул. Слобідській (стара назва - Октябрська) в м. Путивль Сумської області, а іншими співвласниками цього будинку були ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що вбачається з рішення Путивльського районного суду Сумської області від 17.01.2017 (а.с. 6-7, 14).

04.01.2016 у будинку сталася пожежа, причиною якої стало порушення правил пожежної безпеки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживали в цьому ж будинку та загинули за вказаних обставин, що підтверджується актами про пожежу, лікарськими свідоцтвами про смерть та іншими, дослідженими в засіданні матеріалами кримінального провадження № 0000008 від 04.01.2016.

Внаслідок пожежі також було пошкоджено будинок, чим позивачу заподіяно матеріальної шкоди, розмір якої, згідно звіту ФОП -оцінювача ОСОБА_6 від 14.06.2017, складає 124117 грн. (а.с. 17-33).

При цьому, аргументи відповідача щодо відсутності в справі достовірних доказів того, що пожежа сталася з вини ОСОБА_4 та ОСОБА_5, спростовуються даними актів про пожежу про те, що ймовірною її причиною було неправильне влаштування і несправність нагрівальної печі та димаря в частині будинку, де мешкали загиблі.

Достовірність такої причини пожежі була підтверджена подальшим досудовим розслідуванням згаданого кримінального провадження, у ході якого слідів проникнення сторонніх осіб, підпалу чи короткого замикання електромережі в будинку не встановлено, а з огляду на осередок пожежі біля нагрівальної печі та димоходу, який мав занижену протипожежну розділку (менше 51 см) її причиною дійсно було порушення правил пожежної безпеки з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що вбачається з постанови слідчого про закриття цього кримінального провадження.

Натомість, неправильність зазначених висновків і відсутність між діями покійних та завданою шкодою причинно-наслідкового зв'язку шляхом подання відповідних доказів, зокрема призначення пожежно-технічної експертизи, відповідач не довів.

За змістом ст.ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Враховуючи наведені норми, підставою виникнення зобов'язання із заподіяння шкоди є факт завдання майнової шкоди. Умовами відповідальності за завдану шкоду є протиправна поведінка особи, що завдала шкоди, наявність між нею та майновою шкодою безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку, а також вина зазначеної особи (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав i обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять yсі права i обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218,1231 ЦК України).

Частиною 2 ст.1220 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

Водночас, такий обовязок спадкоємця кореспондується з вимогами ст. 1281 ЦК України про те, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені ч. ч. 2 і 3 цієї статті, позбавляється права вимоги.

Тлумачення положень указаної норми дає підстави вважати, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому строки пред'явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), тобто їх пропущення припиняє права кредиторів, а тому ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються.

Крім того, в силу ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 цієї Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Як вбачається з позовної заяви та визнав у судовому засіданні позивач, про заподіяння пожежею шкоди своєму майну та відкриття спадщини після смерті винних у пожежі осіб йому було відомо з часу складання актів про пожежу (04.01.2016 і 05.01.2016), а за тих обставин, що він був ознайомлений зі змістом цих документів - повинен і міг про це дізнатися, що визначається судом початком строку позовної давності, але досудову вимогу спадкоємцю, відповідачу по справі, направив лише 27.06.2017, що видно зі змісту відповідного листа-вимоги та повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 16). Те, що такої вимоги він не отримував, відповідач належними доказами не довів.

Водночас, посилання позивача на те, що він не звернувся до спадкоємців померлих раніше з тих причин, що йому стало відомо про них лише при розгляді в суді цивільної справи за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, де він брав участь як третя особа, суд не приймає, оскільки згадані вимоги могли бути заявлені не лише безпосередньо спадкоємцю, а і через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії кредиторів спадкодавця, що передбачено п. 2 глави 10 розділу II п. 1.1 глави 20 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

При цьому, на відміну від безпосереднього повідомлення спадкоємців кредитор, повідомляючи останніх про свої вимоги через нотаріуса, не зобовязаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву кредитора незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один зі спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі.

Однак у справі відсутні докази звернення позивача з претензійними вимогами до нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, оскільки позивач, як кредитор, протягом встановленого ст. 1281 ЦК України строку не пред'явив своїх вимог до спадкоємця боржників, є підстави для висновку про обґрунтованість заяви відповідача про те, що позивач позбавлений права такої вимоги у зв'язку з пропуском встановленого ст. 1281 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до спадкоємців, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 1166, 1216, 1220, 1231, 1281 ЦК України, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі, відмовити.

2. Після набрання рішенням суду законної сили заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 06.12.2017 скасувати, арешт з 2/5 часток житлового будинку по вул. Слобідській (Жовтневій), 60 в м. Путивль Сумської області зняти.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Путивльський районний суд Сумської області шляхом подачі в 30-ти денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 23.04.2018.

Суддя: підпис

З оригіналом згідно:

Суддя

Путивльського районного суду ОСОБА_7