Справа № 375/844/17 Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/410/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 47 19.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участі секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання спільної сумісної власності, визнання недійним кредитного та іпотечного договорів, скасування заборони приватного нотаріуса відносно земельних ділянок, -

встановив:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона з 03 січня 2006 року по даний час перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем по справі ОСОБА_3. Факт проживання однією сімєю встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.09.2014 року. Від ОСОБА_3 у другій декаді 2017 року їй стало відомо, що у жовтні 2007 року він уклав з відповідачем ПАТ «Брокбізнесбанк» кредитний договір №07Ф-231 від 17.10.2007 року на загальну суму 500 000 дол. США під 12% річних з умовою повернення кредиту до 17.10.2008 року з послідуючими додатковими угодами, якими збільшена сума кредиту та строк повернення до 18.10.2010 року. Забезпеченням виконання зобовязання виступив договір іпотеки № 1782 від 09.12.2010 року, згідно якого в іпотеку передані дві земельні ділянки відповідно площами 3,8017 га, розташована в адміністративних межах Житньогірської сільської ради кадастровий номер 0:02:011:0001, цільове призначення для промисловості (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №606816, виданий на імя ОСОБА_3 12.02.2008) та земельна ділянка площею 18,6983 га, розташована в адміністративних межах Савинецької сільської ради Рокитнянського району кадастровий номер :02:010:0038, цільове призначення для промисловості (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №322996, виданий на імя ОСОБА_3 12.08.2008). Вважає, що вказані земельні ділянки належать їй з ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, так як придбані останнім під час фактичних шлюбних відносин, що витікає із ст.61 СМ України. Просить визнати її право спільної сумісної власності з ОСОБА_3 на вказані земельні ділянки і так як кредитний договір та договір іпотеки, укладені без її згоди на це ОСОБА_3, тому повинні бути у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України визнані недійсними. Також просить скасувати заборону нотаріуса відносно даних земельних ділянок.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 уклав з ПАТ «Брокбізнесбанк» кредитний договір №07Ф-231 від 17.10.2007 року на загальну суму 500 000 дол. США під 12% річних з умовою повернення кредиту до 17.10.2008 року з послідуючими додатковими угодами, якими збільшена сума кредиту до 59 327 688,82 грн. та строк повернення до 18.10.2010 року. Забезпеченням виконання зобовязання виступив договір іпотеки № 1782 від 09.12.2010 року, згідно якого в іпотеку передані дві земельні ділянки відповідно: площею 3,8017 га, розташована в адміністративних межах Житньогірської сільської ради кадастровий номер 0:02:011:0001, цільове призначення для промисловості (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №606816, виданий на імя ОСОБА_3 12.02.2008 року) та земельна ділянка площею 18,6983 га, розташована в адміністративних межах Савинецької сільської ради Рокитнянського району кадастровий номер :02:010:0038, цільове призначення для промисловості (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №322996, виданий на імя ОСОБА_3 12.08.2008 року).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.09.2014 року встановлений факт проживання однією сімєю позивачки з відповідачем ОСОБА_3 з 03 січня 2006 року.

У своїй позовній заяві позивач зазначає, що земельні ділянки належать їй з ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, так як придбані останнім під час фактичних шлюбних відносин, що витікає із ст.61 СМ України, тому просить визнати її право спільної сумісної власності з ОСОБА_3 на вказані земельні ділянки і так як кредитний договір та договір іпотеки, укладені без її згоди на те ОСОБА_3, просить у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України визнати їх недійсними. та скасувати заборону нотаріуса відносно даних земельних ділянок.

Згідно з положеннями ч.1, 2 ст.21 СМ України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.36 СМ України шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.74 СМ України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

У ч.2 вказаної статті вказано, що на майно що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Статтею 60 СМ України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Аналогічна вимога мається у ч.3 ст.368 ЦК України, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами Сімейного Кодексу України у статтях 57 та 60 встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СМ України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте ним/нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст.60 СМ України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СМ України та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча і в період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. (Правова позиція Верховного Суду України у справах №6-612цс15, №6-102цс15 та №6-399цс17).

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України міститься у справі № 6-135цс13 від 25.12.2013 по справі про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ майна: «Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці».

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною стороною. Виходячи з викладеного, без установлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету не можливо визнати за позивачкою право власності на половину майна, тобто на земельні ділянки, придбані ОСОБА_3 згідно договорів купівлі-продажу у 2008 році.

У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено поняття доказів, а саме належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вірно зазначив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачкою та її представником не надано суду жодного доказу, що вказані земельні ділянки придбані саме на спільні кошти подружжя, а не за власні кошти ОСОБА_3, який проживає, як вбачається із рішення суду від 24.09.2014 року, однією сімєю з позивачкою з 03 січня 2006 року.

За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до ст.ст.572 та 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

У відповідності до ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностроннім правочином. Згідно із ч.1 ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СМК України при укладанні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону вбачається, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. (Правова позиція Верховного Суду України у справах №6-1622цс15, №6-1912цс15 №6-533цс16).

Судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_3 при посвідченні іпотечного договору подав заяву, що зберігається в нотаріальній справі і цього сторони не заперечили, де стверджує, що на момент набуття земельних ділянок у власність, які є предметом іпотеки, не перебував у зареєстрованому шлюбі, а також особи, які відповідно до ст.ст.63 та 74 СК України мали б право на частку у спільному майні подружжя, та могли б давати згоду на укладення договору, відсутні.

Дана заява відповідає дійсності, так як на момент укладення кредитного договору у 2007 році та договору іпотеки у 2010 році, факт проживання однією сімєю позивачки та відповідача ОСОБА_3 встановленим не був і встановлений рішенням суду тільки у 2014 році, в офіційному шлюбі вони не перебували, що виключає факт недобросовісності сторін при укладенні кредитного договору та договору іпотеки.

Крім того, суд першої інстанції застосував строки позовної давності.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК).

Згідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її права), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення свого права випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права.

Обовязок доведення часу, з кого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан свої майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. (Правова позиція Верховного Суду України у справі №6-17цс17).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачкою не надано жодних доказів, що про укладення кредитного та іпотечного договорів вона довідалася тільки у другій декаді березня 2017 року так як банком ведеться претензійно-позовна робота з 2013 року і на адресу ОСОБА_3 неодноразово направлялися листи щодо погашення заборгованості, судом направлялися судові повістки та позовні заяви банку і її твердження про це є надуманими, такими що не відповідають дійсності та направлені на ведення суду в оману.

Тим паче, суд звертає увагу, що отримана ОСОБА_3 по кредитному договору сума коштів є значною і якщо дружина позивач по справі не знала про отриману її цивільним чоловіком суму та придбання ним після цього двох земельних ділянок на території Рокитнянського району, то викликає сумнів у фактичних шлюбних відносинах позивачки та відповідача по справі.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що місцевий суд вірно застосував строки позовної давності до вказаних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка. Колегія суддів не вбачає інших підстав для скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, 383 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення, а рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року- без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_5