Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 640/1332/15-ц

провадження № 61-8582св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота»,

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які діють в своїх та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6,

треті особи: управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, українсько-американське спільне підприємство з іноземними інвестиціями «Влада-Промтекст», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Тетяна Петрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2015 року у складі судді Якуші Н. В. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року у складі колегії суддів Хорошевського О. М., Кіся П. В., Гончар А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» звернулося до суду з позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 05 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті Ворота», та українсько-американським спільним підприємством з іноземними інвестиціями «Влада-Промтекст» (далі - УАСПІІ «Влада-Промтекст») укладено договір на відкриття кредитної лінії (невідновлювальну) з подальшими змінами, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у рамках кредитної лінії у розмірі, що не перевищує 1 202 168 доларів США, 328 019 Євро, 247 503 грн, а позичальник зобов'язався на умовах, передбачених договором, повернути кредит у строк не пізніше 10 серпня 2011 року та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та в розмірах, передбачених п. 1.1 кредитного договору.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання 29 квітня 2011 року між банком і ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, згідно з яким останні передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 20 січня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 27 222 659,44 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на іпотечне майно, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом надання права ПАТ «Банк Золоті Ворота» на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві, із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, визначеною за згодою сторін або на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

У березні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 які діють в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулись до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що на час укладання іпотечного договору від 29 квітня 2011 року в квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований та фактично проживав з дня народження їх син ОСОБА_6 Їм при укладенні договору ніхто не пояснив, що вони порушують права своєї дитини і що потрібно отримувати попередню згоду органу опіки та піклування.

З урахуванням наведеного, просили суд визнати зазначений договір недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року, позов ПАТ «БанкЗолоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осібна ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно ОСОБА_4, ОСОБА_5, а саме квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 227,4 кв. м, що належить їм на підставі свідоцтва про право власності від 05 грудня 2002 року та є предметом іпотеки за іпотечним договором від 29 квітня 2011 року, на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» (в стані ліквідації) у рахунок погашення заборгованості УАСПІІ «Влада-Промтекст» за кредитним договором від 05 вересня 2008 року з урахуванням всіх змін до нього в розмірі 27 222 659,44 грн. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом надання права ПАТ «БанкЗолоті Ворота» на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі покупцеві, із застосуванням процедури продажу встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, визначеною за згодою сторін або на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_6 відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що боржником свої зобов'язання за кредитним договором не виконано, а тому іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, на який їх неповнолітній син права власності не має і його права при укладання іпотечного договору не порушені.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення районного та апеляційного судів і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не встановлено належність виконання основного зобов'язання по кредитному договору боржником та розміру його заборгованості.

Зазначає, що станом на день подання позову до суду сплив строк позовної давності по основному зобов'язанню.

Крім того, у резолютивній частині рішення не встановлено та не зазначено початкову ціну реалізації предмета іпотеки.

Разом з цим, розглядаючи зустрічні позовні вимоги суди не звернули уваги, що неповнолітній ОСОБА_6 з народження проживав у квартирі, що є предметом іпотеки, його мати - ОСОБА_5 не давала дозволу на виписку з місця реєстрації дитини. Нотаріус при підписанні договору іпотеки не роз'яснив їй права та наслідки такого договору.

У листопаді 2016 року ПАТ «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» подало заперечення на касаційну скаргу, зазначаючи про те, що судові рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, а тому просило залишити їх без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2017 року справу № 640/1332/15-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 640/1332/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що 05 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті Ворота», та УАСПІІ «Влада-Промтекст» укладено договір на кредитну лінію (невідновлювальну) з подальшими змінами, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у рамках кредитної лінії у poзмipi, що не перевищує 1 202 168 доларів США, 328 019 євро, 247 503 грн, а позичальник зобов'язався на умовах, передбачених договором, повернути кредит у строк не пізніше 10 серпня 2011 року та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та в розмірах, передбачених п. 1.1 кредитного договору.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання 29 квітня 2011 року між банком і ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено іпотечний договір № 11-064, згідно з яким останні передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 2.1.2 зазначеного іпотечного договору іпотекодержатель вправі звернути стягнення на майно у випадку, зокрема, якщо на час настання строку виконання зобов'язань боржника за кредитним договором, вони не будуть виконані.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 20 січня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 27 222 659,44 грн.

Згідно зі статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його не виконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі статтями 33, 39 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі покупцеві за ціною, яка встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекою держателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення первісного позову та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аргументи касаційної скарги, щодо невстановлення розміру заборгованості за кредитним договором спростовується встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та підтверджується розрахунком наданим банком. Крім того, відповідачами за первісним позовом не надано доказів виконання кредитних зобов'язань позичальником.

Також не можуть бути підставою для скасування судових рішень аргументи касаційної скарги про наявність в дитини права користування житловим приміщенням - предметом іпотеки, на момент укладення оспорюваного договору, з огляду на таке.

За положеннями статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Зазначений правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 10 липня 2017 року № 6-1002цс17.

Судом установлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_4 є батьками неповнолітнього ОСОБА_6, і останній згідно довідки з місця проживання та складу родини від 30 січня 2015 року, наданою КП «Жилкомсервіс» дільниця № 12 знятий 28 квітня 2011 року з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 разом із батьком - ОСОБА_4, в той час як договір іпотеки укладено 29 квітня 2011 року.

Крім того, згідно положення пункту 3.1. іпотечного договору, іпотекодавці зазначають, що майно нікому іншому не продано, не передано в іпотеку, під забороною (арештом) не перебуває, судових справ щодо нього не ведеться. Прав інших осіб, у тому числі прав дітей (осіб віком до вісімнадцяти років) іпотекодавців, на користування майном немає.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки судом не встановлено порушення прав неповнолітнього.

Крім цього, судами попередніх інстанцій під час розгляду справи було враховано висновки та мотиви, наведені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про сплив позовної давності, відхиляються колегією суддів, оскільки відповідачі за первісним позовом, у порядку передбаченому статтею 267 ЦК України, із заявою про її застосування до суду першої інстанції не звертались.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2015 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко

В. І. Журавель В. М. Коротун

В. І. Крат