Постанова

Іменем України

02 травня 2018 року

м. Київ

справа № 366/378/17

провадження № 61-3374св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Штронда Антон Михайлович,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 13 березня

2017 року у складі судді Слободян Н. П. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Голуб С. А.,

Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просило стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 739,41 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 08 липня 2010 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_2, остання отримала кредит у розмірі 1 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

За умовами кредитного договору, позичальник зобов'язався щомісячно вносити грошові кошти в рахунок погашення кредиту та повернути всю суму кредиту у визначені строки. У випадку порушення термінів повернення кредиту, кредитор може нараховувати штрафні санкції на суму боргу за весь час прострочення та вимагати повного виконання боргових зобов'язань.

Неналежне виконання позичальником умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 31 грудня 2016 року склала

32 739,41 грн та погашена не була.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 13 березня

2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявляв відповідач, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що останній платіж було здійснено відповідачем 21 травня 2013 року, а позивач звернувся до суду з позовом у січні 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності. Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано, за заявою відповідача відмовив у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Доводи апеляційної скарги про переривання строку позовної давності не знайшли свого підтвердження.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про пропуск банком строку позовної давності є помилковими та зроблені без повного, всебічно та об'єктивно дослідження всіх обставини справи. Зокрема, судом не перевірено строк дії картки, невірно витлумачено та застосовано норми матеріального права та не враховано переривання строку позовної давності в результаті договірного списання коштів.

Касаційна скарга містить посилання на те, щострок дії картки встановлено до 31 березня 2014 року,останній платіж по кредиту здійснено 12 червня

2014 року в розмірі 13,85 грн шляхом договірного списання коштів, а з позовом банк звернувся до суду 25 січня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності. Дії банку щодо договірного списання відповідачем не оскаржені, незаконними не визнані, тому на дані правовідносини поширюється дія частин першої, третьої статті 264 ЦК України.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 08 липня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір шляхом приєднання, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 1 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на залишок заборгованості.

Укладений між сторонами кредитний договір передбачав повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом щомісячними платежами.

На підтвердження наявності заборгованості відповідача перед банком до позовної заяви додано розрахунок заборгованості, яка утворилась станом

на 31 грудня 2016 року.

13 лютого 2017 року ОСОБА_2 до суду першої інстанції подала заяву про застосування до вимог банку наслідків пропуску строку позовної давності (а. с. 47).

Вирішуючи спір, суд виходив із того, що останній платіж у розмірі 200 грн відповідачем здійснено 21 травня 2013 року, наступний черговий платіж мав бути здійснений до 25 червня 2013 року, а відтак, саме з 25 червня 2013 року почався перебіг строку позовної давності, який закінчився 24 червня

2016 року. Пред'явлення ПАТ КБ «ПриватБанк» даного позову лише 25 січня 2017 року свідчить про пропуск строку позовної давності.

Аргументуючи касаційну скаргу, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що на ім'я відповідача було відкрито поточний картковий рахунок та видано кредитну картку зі строком дії до 03/14, тобто до 31 березня 2014 року. 12 червня

2014 року мало місце автоматичне погашення банком частини кредиту в сумі

13,85 грн з картки ОСОБА_2, а відтак, саме з 13 червня 2014 року почався відлік строку позовної давності. Тобто, пред'явлення 25 січня

2017 року даного позову свідчить про дотримання позивачем строку позовної давності.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Зі змісту судових рішень вбачається, що автоматичне погашення банком частини кредиту 12 червня 2014 року шляхом списання з картки

ОСОБА_2 13,85 грн на погашення заборгованості за кредитом суд не вважав підставою для переривання позовної давності, оскільки позивачем не надано будь-яких належних доказів, що такі дії відбулися за згодою ОСОБА_2

Проте, судові рішення не свідчать про те, що судом було досліджено умови, укладеного між сторонами договору, не встановлено, чи передбачали дані умови таке списання та, чи надавала ОСОБА_2 згоду на списання коштів, ураховуючи той факт, що остання не була в судовому засіданні, пояснення з цього приводу не давала.

Судом також не з'ясовано, чи була ОСОБА_2 обізнана про списання

12 червня 2014 року коштів з її рахунку та, чи вживалися нею відповідні заходи щодо їх оскарження.

Крім того, суд не дав оцінку тому факту, що строк дії картки, яка є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки, визначено до 03/14, тобто до 31 березня 2014 року, а позов пред'явлено 25 січня 2017 року. Питання строку позовної давності в цій частині судом не вирішувалось.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 13 березня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 вересня

2017 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М.Фаловська