Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 369/10825/15-ц

провадження № 61-9329св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року у складі колегії суддів Волохова Л. А. Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Комерційний банк «Надра», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що 23 грудня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. вчинила виконавчий напис, згідно якого звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею 0,2500 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належить їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2.

Згідно вказаного виконавчого напису нотаріуса, за рахунок коштів, отриманих від реалізації земельної ділянки підлягають задоволенню вимоги ПАТ КБ «Надра» щодо стягнення суми основного боргу у розмірі 115 014,05 доларів США, що еквівалентно 1 550 920,57 грн; нарахованих відсотків у розмірі 115 014,05 доларів США, що еквівалентно 1 489 886,60 грн; пені у розмірі 39 206,99 доларів США, що еквівалентно 507 885,51 грн; штрафу у розмірі 12 000 доларів США, що еквівалентно 155 447,44 грн; плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом у розмірі 1 700 грн.

Сума заборгованості, яка вказана нотаріусом у виконавчому написі не відповідає офіційному курсу НБУ станом на 23 грудня 2014 року, у зв'язку з чим загальний розмір заборгованості є більшим від реальної заборгованості.

Таким чином, при складанні виконавчого напису нотаріус не перевірила безспірність існуючої заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Крім того, у порушення вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» вона не отримувала від ПАТ КБ «Надра» досудової вимоги щодо усунення порушень, що вказані у виконавчому написі, тому у ПАТ КБ «Надра» були відсутні правові підстави для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М., вчинений 23 грудня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за № 1613, щодо звернення стягнення на земельну ділянку.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М., вчиненого 23 грудня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1613, щодо звернення стягнення на земельну ділянку, площею 0,2500 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що банк відповідно до положень статті 35 Закону України «Про іпотеку» не надав доказів, які б підтвердили, що позивач отримала вимогу, та не виконала її протягом місячного строку з дня отримання.

Здійснюючи виконавчий напис від 23 грудня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, не пересвідчився у безспірності нарахованої банком заборгованості за кредитним договором.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 було направлено досудову вимогу, документи, що свідчать про безспірність заборгованості були надані приватному нотаріусу в повному обсязі, а тому виконавчий напис відповідає вимогам статей 34, 87 Закону України «Про нотаріат».

У вересні 2016 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3, у якій він, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вимоги мотивовано тим, що нотаріусом порушено процедуру вчинення виконавчого напису, оскільки заборгованість перед банком не єбезспірною.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд установив, що 19 серпня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 432/27/2008-840, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 120 000 доларів США строком до 18 серпня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 432/27/2008-840 від 19 серпня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 19 серпня 2008 року, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 передала в іпотеку земельну ділянку, що належить їй на праві власності та розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 своїх зобов'язань за кредитним договором № 432/27/2008-840 від 19 серпня 2008 року, у грудні 2014 року банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. з заявою, в якій на підставі умов п. п. 5.1., 5.3. договору іпотеки, та керуючись статтями 33, 35 Закону України «Про іпотеку», статті 87 Закону України «Про нотаріат», просив вчинити виконавчий напис на договорі іпотеки.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання не менш як тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса у разі незадоволення іпотекодавцем вимоги іпотекодержателя про виконання порушення боржником зобов'язання у тридцятиденний строк.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Пунктом 286 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи надано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Перелік) затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Судом установлено, що на підтвердження безспірності заборгованості ПАТ «КБ «Надра» подало нотаріусу розрахунок заборгованості та вимогу, яку було направлено ОСОБА_3 у якій викладено суть зобов'язання, у чому полягає його порушення зі сторони позивачів, зазначено розмір заборгованості за кредитними договорами, запропоновано у тридцятиденний термін виконати зобов'язання, а також попереджено про звернення стягнення на заставне майно шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса у випадку не виконання даної вимоги.

Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису передбачено договором іпотеки, позивачу було надіслано досудову вимогу і безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком та які були надані нотаріусу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що сума боргу за кредитом вказана у досудовій вимозі відрізняється від суми вказаної у виконавчому написі нотаріуса, відхиляються колегією суддів, оскільки ця обставина не свідчить про наявність спору, щодо розміру такої заборгованості.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року, оскільки рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В.І. Крат

В. П.Курило