АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 676/3469/17
Провадження № 22-ц/792/440/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), Пєнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю апелянта ОСОБА_4, відповідачки ОСОБА_5 і її представника ОСОБА_6, які приймають участь в режимі відеоконференції

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №676/3469/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 27 грудня 2017 року (суддя Швець О.Д.) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

встановив :

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується

Звертаючись до суду ОСОБА_4 зазначав, що рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 08.04.2008 року був розірваний шлюб між сторонами. В період шлюбу ОСОБА_5 на підставі договорів дарування набула право власності на житловий будинок із надвірними будівлями АДРЕСА_1, який було знесено та в період шлюбу сторін за їх спільні кошти був збудований новий житловий будинок, загальною площею 253,9 кв.м., а також - торговий павільйон, площею 25,1 кв.м. Крім того, як вказує позивач, в 1998 році за спільні кошти, подружжя придбало старий будинок по АДРЕСА_2, який в подальшому був знесений та за спільні кошти збудовано новий житловий будинок, загально площею 278 кв.м. Позивач вказує, що правовстановлюючі документи на зазначене нерухоме майно, яке являється спільною сумісною власністю подружжя, були оформлені та видані на ім'я відповідачки. ОСОБА_4 зазначає, що після розірвання шлюбу між сторонами була досягнута усна домовленість про те, що в його користуванні залишається будинок по АДРЕСА_2, а в користуванні ОСОБА_5 - будинок по АДРЕСА_1. Проте, з грудня 2014 року відповідачка почала чинити перешкоди у користуванні будинком, а тому позивач просив суд розділити нерухоме майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності, визнавши за ним право власності на ? частину домоволодіння та торгового павільйону по АДРЕСА_1 та на ? частину домоволодіння АДРЕСА_2.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 27 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку та вказує, що суд в оскаржуваному рішенні незаконно зазначив, що житловий будинок АДРЕСА_2 був саме реконструйований та не враховано, що рішенням Кам'янець - Подільського районного суду від 16.06.2004 року за ОСОБА_5 визнано право власності на новозбудований житловий будинок. Апелянт зазначає, що відповідачка не довела, що спірні будинки є її особистою приватною власністю. Також, на думку ОСОБА_4 зазначеним вище рішенням суду за ОСОБА_5 визнано право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2, а не право особистої приватної власності, що є різними поняттями. Апелянт вказує, що суд безпідставно відмовив йому у позові з підстав пропуску ним строку позовної давності, оскільки ОСОБА_4 ніколи не звертався до суду саме із позовом про поділ спільного майна подружжя, а висновок суду, що спір між сторонами існував ще у 2008 році, а з позовом позивач звернувся лише у 2017 році і тому останнім був пропущений строк позовної давності є помилковим та суперечить ст. 72 СК України. На підставі викладеного, апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

ОСОБА_5 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, докази досліджені судом об'єктивно, а тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін. ОСОБА_5 посилається на те, що спір між сторонами щодо поділу майна існував ще в 2008 році, а з позовом позивач звернувся до суду у 2017 році, тому суд прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_4 пропустив строк позовної давності.

ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу, з підстав у ній наведених і просить її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції.

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6, які приймали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу не визнали і просять її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони судова колегія вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що сторони з 02 вересня 1978 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 08 квітня 2008 року розірвано (а.с. 34).

Судом вірно встановлено, що згідно договору дарування від 22 червня 1994 року ОСОБА_5 отримала у власність 49/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно договору дарування від 25 березня 1997 року ОСОБА_5 отримала у власність 51/100 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с.8).

Рішенням виконавчого комітету Кам'янець-Подільської міської ради № 608 від 28.08.97 року надано дозвіл ОСОБА_5 на реконструкцію житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.9).

Рішенням виконавчого комітету Кам'янець-Подільської міської ради № 606 від 10.06.1999 року надано дозвіл ОСОБА_5 на будівництво торгівельного павільйону на подвір'ї приватного будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10).

Рішенням виконавчого комітету Кам'янець-Подільської міської ради № 257 від 17.03.2000 року затверджено акт про готовність до експлуатації житлового будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 (а.с.11).

Рішенням виконавчого комітету Кам'янець-Подільської міської ради № 430 від 20.04.2000 року внесено зміни до рішення № 257 від 17.03.2000 року, доповнивши абзацом про зобов'язання БТІ видати ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на житловий будинок, який складає 87% домоволодіння та на торговий павільйон, який складає 13% домоволодіння (а.с.11).

26 квітня 2000 року Кам'янець - Подільським БТІ видано ОСОБА_5 свідоцтва про право приватної власності на 87/100 частину домоволодіння за АДРЕСА_1 та на приміщення павільйону, що складає 13/100 домоволодіння за АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Рішенням виконавчого комітету Кам'янець-Подільської міської ради № 387 від 16.04.1999 року надано дозвіл ОСОБА_5 на виготовлення проектної документації на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с.14).

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 16 червня 2004 року визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 загальною площею 278,2 кв. м в тому числі житловою 92, 9 кв. м. (а.с.31).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що зазначені вище спірні будинки та павільйон набуті сторонами під час шлюбу, за спільні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя.

Такі висновки ґрунтуються на законі та відповідають обставинам справи.

Так, за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення закону були закріплені і в ст. ст. 22, 23 КпШС України (чинного на час будівництва та набуття у власність частини спірного майна).

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Встановлено, що відповідачкою не надано достатніх та достовірних доказів того, що спірні об'єкти нерухомості є її особистою приватною власністю.

А тому доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції положень ст. ст. 22, 23 КпШС України, ст. ст. 60, 70 СК України є безпідставними.

Разом з тим, посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні незаконно зазначено, що було проведено саме реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_2 є такими, що заслуговують на увагу, оскільки сторонами визнано факт знесення старого будинку та будівництво нового, але це посилання не призвело до невірного вирішення справи.

Також, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду із вимогами про поділ спільного майна подружжя без поважних причин, що є самостійною підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

На думку колегії суддів, такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній за наслідками розгляду справи № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року зазначено, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Встановлено, що позивач про порушення свого права на користування спірним майном дізнався в кінці 2012 року - на початку 2013 року та після відключення газопостачання від будинку по АДРЕСА_2 (13.08.2013 року) не міг користуватися вказаним будинком. І саме на цих періодах порушення його прав наполягав ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції та ці періоди визнавалися відповідачкою. А в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини доказуванню не підлягають.

Тому висновок суду першої інстанції щодо пропуску ОСОБА_4 строку для звернення до суду за захистом порушеного права є законним, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя саме 17.07.2017 року, тобто поза межами строку позовної давності, клопотань про поновлення такого строку не заявляв, а відповідачкою 02.11.2017 року подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 3-5, 29-30).

Тому доводи апеляційної скарги в тій частині, що висновок суду першої про пропуск позивачем строку позовної давності не відповідає фактичним обставинам справи є безпідставними.

Разом з тим, посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок суду першої інстанції про наявність цього спору між сторонами ще в 2008 році є помилковим, заслуговує на увагу, однак це не призвело до невірного вирішення справи.

Підстав для скасування оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 травня 2018 року.

Судді: (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. Пєнта

(підпис) О.І.Талалай

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

__________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції - Швець О.Д.. Справа № 22ц/792/440/18

Доповідач - Корніюк А.П. Категорія: 48