Постанова

Іменем України

17 квітня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/3019/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Дарницького районного суду м. Києва

в складі судді Цимбал І.К.

від 28 грудня 2017 року

по справі № 753/13416/17 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3,

ОСОБА_4

до ОСОБА_1

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Підставою для звернення до суду з позовом для позивачів послугувала подія двох почергових дорожньо-транспортнихпригод (далі - ДТП), що відбулися03 квітня 2017 року в м. Києві по вул. Саперно- Слобідська, 57, внаслідок яких було пошкоджено транспортний засіб «Форд Фієста» (державний номерний знак: НОМЕР_1), власником якого є ОСОБА_3, а водієм була ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_3, посилаючись на недостатність страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої відповідачем, цивільна відповідальність якого була застрахована, шкоди, просив стягнути з ОСОБА_1 181 294,51 грн.

Крім цього, посилаючись на положення ст. 22 ЦК України, позивач ОСОБА_3 вказував, що він зазнав прямих збитків, які також підлягають стягненню з відповідача, а саме: 40,00 грн. за послуги платної стоянки з надання паркувального місця для пошкодженого в ДТП автомобіля; 2 860,00 грн. за послуги евакуатора з перевезення транспортного засобу; 1 500,00 грн. - експертні послуги з проведення оцінки вартості матеріального збитку.

Позивачка ОСОБА_4 в обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що внаслідок пошкодження автомобіля їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 105 000,00 грн. та просить стягнути з відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість матеріального збитку в розмірі 181 294,51 грн., витрати на послуги евакуатора в розмірі 2 860,00 грн., витрати за експертні послуги з проведення оцінки вартості матеріального збитку в розмірі 1 500,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як на обов'язкову підставу скасування оскаржуваного рішення посилався на те, що в ухваленні рішення брав участь суддя, якому заявлено відвід, і є підстави визнання судом апеляційної інстанції цього відводу обгрунтованим.

Вважав, що суд першої інстанції, у якості заходів процесуального примусу, неправомірно залишив без розгляду заяву про відвід від 28.12.2017, оскільки таке не передбачено нормами цивільного процесуального законодавства, у зв'язку з чим спір вирішено у складі суду, який є незаконним.

Зазначав, що при розгляді даної справи суддя виявила упередженість та необ'єктивність до відповідача ОСОБА_1, тим, що до ухвалення рішення висловлювалася про доведеність вини ОСОБА_1 у пошкодженні автомобіля позивача ОСОБА_3

Суд безпідставно застосував положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, якою передбачено, що постанова про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи стосовно якої ухвалена така постанова.

Судом не взято до уваги, що постанова про адміністративне правопорушення не є належним доказом його вини у ДТП, а інших доказів матеріали справи не містять.

Вважав, що у справах про відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищенної небезпеки, обов'язок доведення вини відповідача у ДТП покладається на позивача.

Суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність доказів прямого причинного зв'язку між діями водія ОСОБА_5 та пошкодженням передньої частини автомобіля позивача без з'ясування у судовому засіданні питання правомірності зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_5 перед автомобілем позивачів.

Суд першої інстанції в порушення ч. 5 ст. 12 ЦПК України не поставив на обговорення учасників справи питання про доцільність залучення ОСОБА_5 як третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору, беручи до уваги при цьому той факт, що відповідач просив залучити його як співвідповідача, та про доцільність проведення у справі судової автотехнічної експертизи.

Посилався на те, що незалучення судом до участі у справі ОСОБА_5 та страхової компанії, яка виплатила позивачу страхове відшкодування, а щодо ОСОБА_5 рішення не було прийняте, ні за власною ініціативою суду на стадії підготовки справи до розгляду, а ні за клопотанням представника відповідача про залучення страхової компанії як третьої особи та ОСОБА_5 як співвідповідача, вказує не неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Судом першої інстанції не враховано, що позивачами не доведено фактичний розмір завданої шкоди. Вважав, що ОСОБА_6, отримавши страхове відшкодування і відремонтувавши автомобіль обрав неправильний спосіб захисту.

Стягнувши з відповідача вартість матеріального збитку, визначеного на підставі наданого позивачами висновку про незалежну оцінку майна, суд неправильно застосував статтю 1194 ЦК України та статтю 1166 ЦК України.

Враховуючи невстановлення у відповідності до вимог закону вини ОСОБА_1 у пошкодженні передньої частини автомобіля позивачів, та беручи до уваги виплату позивачу страхового відшкодування лише за пошкодження задньої частини автомобіля, з урахуванням факту ремонту автомобіля, вважав, що рішення суду про задоволення позову в частині відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованим.

Крім того, посилався на те, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження, тоді як такий розгляд справи не був передбачений законом, який діяв на час відкриття провадження у справі та вирішення питання доцільності проведення у справі попереднього судового засідання.

За вказаних обставин просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.12.2017 в частині задоволення позовних вимог та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_7 надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу.

Вказував, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин та підтверджених тими доказами, які містяться в матеріалах справи, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2017 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП, яка сталася 03.04.2017 та притягнуто до адміністративної відповідальності. Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, згідно норм процесуального права, є належним доказом вини відповідача, а тому посилання в апеляційній скарзі на те, що вина не доведена позивачами, є безпідставними.

Зазначав, що на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні ДТП до суду першої інстанції надавались наступні докази: відеозапис з відеореєстратора транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», фотознімки з місця ДТП, копія схеми ДТП, копія пояснень ОСОБА_1, копія постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 24.05.2017, якою ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. Дані докази правомірно враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення, їм надана правова оцінка в сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи.

На спростуванням доводів апеляційної скарги щодо недоведеності вини відповідача та наявності вини водія автомобіля «Рено Логан», яким керував ОСОБА_5, у спричиненні матеріальних збитків по пошкодженню передньої частини автомобіля «Форд Фієста», ОСОБА_3 зазначив, що вина ОСОБА_1 встановлена постановою про притягнення до адміністративної відповідальності і не потребує доказування.

Також, згідно з положеннями ч. 2 ст. 1166 ЦК України доводити відсутність своєї вини має заподіювач шкоди, а не потерпіла особа. Припущення відповідача щодо вини у ДТП ОСОБА_4 чи ОСОБА_5 не підтверджені належними та допустимими доказами.

Вважав, що у відповідності до норм ЦПК України відповідач не скористався своїм правом на подання доказів щодо недоведеності своєї вини у заподіянні матеріального збитку ОСОБА_3, внаслідок ДТП.

Вказував, що відповідач, посилаючись на причетність ОСОБА_5 до ДТП, не надав до суду у відповідності до положень процесуального закону заяву про залучення останнього до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог. При цьому, зауважив, що представник відповідача зверталася до суду з клопотанням про залучення ОСОБА_5 до участі у справі в якості співвідповідача, однак положеннями ст. 51 ЦПК України передбачено, що таке клопотання має право заявляти тільки позивач.

Посилався на те, що доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необгрунтованості рішення в частині не залучення АСК «Інго Україна» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору є безпідставними, оскільки відмова суду в задоволенні такого клопотання була правомірною. Більш того, відповідачем не було надано належних обгрунтувань того, яким чином рішення у справі може вплинути на права та обов'язки страхової компанії.

З приводу доводів апеляційної скарги про неправильне застосування судом статті 1194 ЦК України, якою передбачено, що заподіювач шкоди зобов'язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, ОСОБА_3 зазначив, що на спростування наданих доказів на підтвердження завданих збитків у розмірі 285 391,11 грн. відповідач не надав, а лише посилався на відсутність своєї вини.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції порядку розгляду заяв про відвід головуючого ОСОБА_3. у своєму відзиві зазначив, що заяви про відвід розглянуті судом у відповідності до норм ЦПК України, в редакції на час розгляду кожної із заяв.

За наведених обставин, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, наведених в ній та просила задовольнити.

Позивачка ОСОБА_4 та представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачаться, що 03 квітня 2017 року, 07 год. 30 хв.,в м. Києві по вул. Саперно-Слобідська, 57, водій транспортного засобу «Mitsubishi Lancer» (державний номерний знак: НОМЕР_4), ОСОБА_8, при перевлаштуванні не надав переваги у русі автомобілю «Форд Фієста», державний номерний знак НОМЕР_1, що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перелаштуватися, внаслідок чого відбулося зіткнення, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 24.05.2017 у справі №752/8827/17 ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Внаслідок вказаної ДТП незначним чином було пошкоджено праву частину переднього бамперу, переднє праве крило, передній правий ковпак транспортного засобу «Форд Фієста», державний номерний знак НОМЕР_1. Розмір матеріальної шкоди, завданої автомобілю «Форд Фієста» внаслідок вказаної ДТП складав 4 096 грн. 60 коп., що не входить до ціни позову, заявленого в рамках даної справи.

Одразу після вищевказаної ДТП відповідач, керуючи автомобілем «Деу Нексія», державний номерний знак НОМЕР_2, не врахувавши дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням внаслідок чого здійснив наїзд на нерухомий автомобіль «Форд Фієста», що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів.

Від удару автомобіль «Форд Фієста» відкинуло вперед, що призвело до зіткнення з «Рено Логан», (державний номерний знак НОМЕР_3), який стояв попереду, у результаті чого було пошкоджено всю передню частину автомобіля «Форд Фієста»: кришка капоту, передній бампер, передню праву фару тощо.

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку майна (визначення розміру матеріального збитку) автомобіля «Ford Fiesta»,реєстраційний номер НОМЕР_1 від 29.04.2017 року № 0504, складеного оцінювачем ОСОБА_9, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Ford Fiesta», державний номер НОМЕР_1, в результаті його пошкодження при ДТП, складає: 285 391 грн. 11 коп, в тому числі втрата товарної вартості (ВТВ) 21220, 72 грн).

У зв'язку з виплатою АСК «Інго Україна», в якій була застрахована цивільна відповідальність відповідача, страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн. ОСОБА_3 була заявлена вимога до відповідача про стягнення з нього матеріальних збитків за пошкодження автомобіля «Форд Фієста», (державний номерний знак НОМЕР_1),у розмірі 181 294 грн. 51 коп.

Встановивши, що майну, яким правомірно володіє позивач, з вини відповідача завдано шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову і відшкодування цієї шкоди за рахунок відповідача.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України та не приймає до уваги посилання апелянта на те, що в даній справі відсутня презумпція вини заподіювача шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (в тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження вини ОСОБА_1 у здійсненні ДТП, яка сталася 03.04.2017 за участю автомобіля «Фор Фієста», під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля «Деу Нексія», під керуванням ОСОБА_1, судом досліджено надані позивачем відеозапис з відеореєстратора транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак НОМЕР_4; фотознімки з місця дорожньо-транспортної пригоди; копія схеми місця ДТП, яка сталася 03.04.2017 о 08 год. 00 хв. у м. Київ, по вул. Саперно-Слобідська, 57; копіяпояснень ОСОБА_1; копія постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 24.05.2017 у справі №752/8827/17, якою ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та копія постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 19.05.2017 у справі № 752/8829/17, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, про що вказувалося вище.

Надані позивачем докази на підтвердження вини відповідача у завданні матеріальної шкоди є належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України, а тому правомірно прийняті судом першої інстанції до уваги.

Посилання ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі на те, що винним у спричиненні шкоди передньої частини автомобіля ОСОБА_3 є знайомий ОСОБА_4 ОСОБА_10, автомобіль якого стояв попереду автомобіля «Форд Фієста» не підтверджено належними доказами, та є припущеннями відповідача, а у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що в порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Форд Фієста», після зіткнення з автомобілем «Міцубісі Лансер», яким керував ОСОБА_8, не встановила знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар, на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче за 20 м до транспортного засобу в населених пунктах, оскільки як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд першої інстанції об'єктивно дослідив дані обставини та правомірно дійшов висновку, що за наявності на проїзній частині автомобілів, які стоять один за одним з увімкненими аварійними сигналізаціями, і по заду першого автомобіля виставленийзнак аварійної зупинки, вимоги пунктів 2.10 і 9.10 Правил дорожнього руху України, якіпричетні до дорожньо-транспортної пригоди, були виконані.

Більш того, суд першої інстанції, оглянувши в судовому засіданні відеозапис дорожньо-транспортної пригоди, дійшов правомірного висновку про те, що ОСОБА_5, здійснивши зупинку перед автомобілем ОСОБА_3, не створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що наїзд автомобіля «Деу Нексія», яким керував ОСОБА_1, на автомобіль «Форд Фієста», під керуванням ОСОБА_4, пов'язаний не з відсутністю знаку аварійної зупинки, а з порушенням ОСОБА_1 Правил дорожнього руху, що підтверджується схемою з місця ДТП, з якої вбачається, що гальмівний шлях автомобіля, яким керував ОСОБА_1, складав 23,2 метри.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, в своїх пояснення щодо ДТП, ОСОБА_1 зазначив, що приблизно за 20-30 метрів побачив транспортний засіб червоного кольору «Форд Фієста» та почав гальмувати.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували вину водія ОСОБА_5 у пошкодженні автомобіля ОСОБА_3, зокрема не надано висновку автотехнічної експертизи в порядку частини 1 статті 106 ЦПК України, а також не порушенопитання про її призначення в порядку статті 103 ЦПК України, не заявлено клопотання про допит ОСОБА_5 в якості свідка з приводу обставин події дорожньо-транспортної пригоди та його зупинки перед автомобілем ОСОБА_4

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача з посиланням на консультативний висновок від 07.02.2018 № 22/2018, який долучено до апеляційної скарги. Вказаний доказ не може бути досліджений судом апеляційної інстанції на підтвердження відсутності вини ОСОБА_1 у здійсненні ДТП, оскільки в апеляційній скарзі не зазначено виключних поважних причин, що об'єктивно не залежали від відповідача щодо неможливості подання даного висновку до суду першої інстанції і такі обставини не доводилися в суді апеляційної інстанції.

Доводи відповідача, що суд не виконав свого обов'язку та не роз'яснив відповідачу, які докази необхідно було подати на підтвердження своїх заперечень та права заявити клопотання про призначення експертизи є безпідставними, оскільки він приймав участь у справі через представника, а саме через адвоката, що надавав останньому правничу допомогу.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши, наявні в матеріалах справи докази, надавши їм правову оцінку, дійшов правомірного висновку щодо наявності вини ОСОБА_1 у завданні ОСОБА_3 матеріальної шкоди, внаслідок ДТП.

Згідно висновку про незалежну оцінку майна, розмір матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Форд Фієста», державний номерний знак НОМЕР_5, в результаті його пошкодження в ДТП, становить 285 391,11 грн. (т. 1, а.с. 39)

На момент ДТП цивільна відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «АСК «ІНГО Україна». Згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ліміт відповідальності на одну особу за заподіяння шкоди майну становить 100 000 грн.

Згідно копії виписки по особовому картковому рахунку ОСОБА_3 12.06.2017 страховик ОСОБА_1 перерахував позивачу ОСОБА_3 страхове відшкодування в межах ліміту у розмірі 100 000 грн.

Крім цього, з матеріалів справи також вбачається, що матеріальні збитки в розмірі 4 096,60 грн., завдані власнику автомобіля «Форд Фієста», внаслідок першої ДТП, за участю автомобіля ОСОБА_8, виплачені останнім ОСОБА_3, за виключенням франшизи в розмірі 500 грн.

Отже, різниця між сплаченою сумою страхового відшкодування та фактичним розміром збитків, спричинених відповідачем в результаті ДТП позивачу ОСОБА_3 становить 181 294,51 грн.

Заперечуючи проти розміру завданої шкоди, відповідач у відповідності до положень ст. 12, 81 ЦПК України не надав до суду першої інстанції належних та допустимих доказів на спростовування вказаної суми шкоди, а лише зазначив, що він не повинен нести відповідальність за пошкодження автомобіля ОСОБА_3, спричинені передній частині, оскільки він здійснив наїзд в задню частину автомобіля та фактично винен у пошкодженні задньої частини автомобіля «Форд Фієста». Однак, на підтвердження розміру завдання шкоди задньої частини автомобіля, зокрема окремо визначеного розміру пошкоджень позивачами не надано.

Колегія суддів вважає, що такі заперечення відповідача правомірно не взяті до уваги суду першої інстанції, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст. 77 ЦПК України.

Згідно з положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України).

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру завданої ОСОБА_3 матеріальної шкоди у сумі 181 294,51 грн.

Оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що з вини ОСОБА_1 було завдано шкоди ОСОБА_3, страховиком завдавача шкоди виплачено страхове відшкодування в межах ліміту, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідальним за шкоду, завдану в ДТП є ОСОБА_1, у зв'язку з чим правильно застосував положенняст. 1194 ЦК України.

При цьому, суд правомірно вважав безпідставними доводи відповідача, що лист страховика відповідачу, в якому зазначено, що страхове відшкодування ОСОБА_3 виплачено за пошкодження задньої частини автомобіля «Форд Фієста», не підтверджує тієї обставини, що відповідач повинен нести відповідальність виключно за пошкодження задньої частини автомобіля.

Суд першої інстанції у відповідності до положень процесуального законодавства надав правову оцінку, наданому відповідачем вказаному вище листу, та дійшов обґрунтованого висновку, що даний лист не підтверджує відсутність вини ОСОБА_1 у спричиненні шкоди передньої частини автомобіля «Форд Фієста».

Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо стягнення з відповідача 2 860,00 грн. витрат за послуги евакуатора, витрати за експертні послуги з проведення вартості матеріального збитку в розмірі 1500,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується рахунком-фактурою від 12.04.2017 та квитанцією від 06.04.2017 позивачем було витрачено 2860,00 грн. за послуги евакуатора та 1500,00 грн. витрачено за експертні послуги з проведення вартості матеріального збитку.

Здійснені позивачем витрати в розумінні ст. 22 ЦК України є реальними збитками, яких він зазнав для відновлення свого порушеного права.

З огляду на викладене, висновок суду про стягнення 2 860,00 грн. витрат за послуги евакуатора, витрати за експертні послуги з проведення вартості матеріального збитку в розмірі 1500,00 грн. є правильним та відповідає положенням матеріального права.

Встановивши, що з вини відповідача ОСОБА_1 позивачу ОСОБА_3 завдано матеріальної шкоди, в результаті пошкодження автомобіля в ДТП, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в цій частині та відшкодування шкоди у розмірі 181 294,51 грн.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, та відповідає положенням норм процесуального права.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Колегія суддів вважає безпідставним твердження відповідача про порушення судом першої інстанції приписів статті 51 ЦПК України у зв'язку з незалученням ним до участі у даній справі ОСОБА_5 як співвідповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що положеннями статті 51 ЦПК України передбачено право, а не обов'язок суду здійснити залучення до участі у справі іншого відповідача або допустити заміну неналежного відповідача, за наявності такого клопотання позивача. Оскільки позивачі не заявляли клопотання про залучення ОСОБА_5 до участі у справі в якості співвідповідача або про заміну неналежного відповідача, а суд за відсутності клопотання такими повноваження не наділений, підстави для застосування судом першої інстанції положень ст. 51 ЦПК України відсутні.

Колегія суддів також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що судом неправомірно не залучено ОСОБА_5 та Страхову компанію «Інго Україна» до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, за ініціативою суду, та не винесено на обговорення учасників справи питання про доцільність такого залучення.

Відповідно до ч. 1 статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початкупершого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Однак, матеріали справи не містять доказів, які б вказували на те, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки ОСОБА_5 та Страхової компанії «Інго Україна».

Також, учасники справи не зверталися до суду першої інстанції з клопотанням про залучення до участі у справі вказаних осіб в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги.

У статті 35 ЦПК України (у редакції на момент відкриття провадження у справі) було зазначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Положення ст. 35 ЦПК України (у редакції на момент відкриття провадження у справі) кореспондуються з положеннями ч. 4 ст. 53 ЦПК України в новій редакції.

ОСОБА_5 та Страхова компанія «Інго Україна» з такими заявами до суду першої інстанції не зверталися.

Враховуючи, що під час розгляду справи в суді першої інстанції у суду були відсутні підстави, передбачені процесуальним законом, для залучення третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги, до участі у справі, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, якими передбачено залучення третіх осіб у справу.

Щодо доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права про порядок розгляду заяв про відвід головуючого судді слід зазначити наступне.

В обґрунтування вказаних доводів представник відповідача в апеляційній скарзі посилалась на те, що підставами відводу судді стали наступні обставини: залишення поза увагою судді Цимбал І.К. при вирішенні першого відводу обґрунтування заяви неправомірною ухвалою про накладення арешту на майно, яке не належить відповідачу у справі; приєднання до матеріалів справи ухвали про відхилення заявленого відводу, яка не підписана суддею; допущення суддею Цимбал І.К. у судовому засіданні 11.10.2017 поведінки, яка виявила ознаки неповаги до честі і гідності учасників цивільного процесу, а саме до представника відповідача тим, що грубо кинула посвідчення адвоката на стіл в ході розгляду заяви про відвід; проголошення ухвали суду від 11.10.2017 нерозбірливою, незрозумілою мовою, чим суддя Цимбал І.К. свідомо порушила Закон України «Про засади державної мовної політики»; висловлювання суддею Цимбал І.К. у судовому засіданні 11.10.2017 думки про доведеність вини ОСОБА_1 у пошкодженні автомобіля позивача.

Зазначала, що в ухвалі про залишення заяви про відвід без розгляду, суд дійшов неправомірного висновку, що відвід заявлено з тих же підстав, що і заява від 09.10.2017, яка була розглянута 11.10.2017, що дії заявника свідчать про процесуальну недобросовісність і спрямовані на невиправдану тяганину розгляду даної справи. Суд неправомірно вважав, що з боку представника відповідача має місце зловживання процесуальними правами, оскільки відвід заявлено повторно з тих же самих підстав, а супутні обставини про які зазначає заявник є вигаданими та штучно представлені у негативному світлі, направлені на приниження авторитету головуючого та представлення суду як необ'єктивного, упередженого і такого, що не забезпечить справедливого судового розгляду.

Вважала, що залишення судом в особі судді Цимбал І.К. заяви про відвід без розгляду є незаконним.

Проте, колегія суддів вважає безпідставними такі доводи та відхиляє їх, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 09.10.2017 представник відповідача - ОСОБА_2 вперше звернулася до суду із заявою про відвід судді Цимбал І.К.

Відповідно до положень статті 20 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали про відмову в задоволенні відводу від 11.10.2017) суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо під час попереднього вирішення цієї справи він брав участь у процесі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, секретар судового засідання; чи він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі; якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений частиною третьою статті 11-1. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім'ї або близькими родичами між собою.

У заяві про відвід від 09 жовтня 2017 року представника відповідача зазначено такі підстави для відводу як безпідставне забезпечення позову та накладення арешту на житловий будинок, який не належить апелянту. Тобто, вказане стало підставою для виникнення сумнівів у об'єктивності та неупередженості судді і здатності розглянути справу у відповідності до вимог процесуального та матеріального права. При цьому, яквідповідач, так і його представник, не звернулись до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову з тих підстав, що здійснений судом першої інстанції захід по забезпеченню позову є помилковим і арештоване майно не перебуває у власності апелянта. Також на підтвердження упередженості та необ'єктивності головуючого судді під час розгляду даної справи в заяві було зазначено про рішення Вищої ради правосуддя «Про притягнення судді Дарницького районного суду м. Києва Цимбал І.К. до дисциплінарної відповідальності» від 19.07.2017 № 2164/3дп/15-17.

Отже, зазначені в заяві про відвід від 09.10.2017, підстави та обґрунтування щодо відводу головуючої судді Цимбал І.К. не доводять наявність підстав, перебачених ст.20 ЦПК України (у редакції на момент розгляду заяви) для відводу судді, у зв'язку з чим судом першої інстанції в порядку, передбаченому законом розглянуто заяву про відвід та обґрунтовано відмовлено в її задоволенні.

Щодо залишення судом заяви про відвід від 27.11.2017 без розгляду, колегія суддів вважає, що суд в даному випадку також діяв у відповідності до норм ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що другий відвід представником відповідача фактично заявлено з підстав, розглянутих судом раніше.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не мав права залишати заяву про відвід без розгляду не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки на час розгляду повторної заяви про відвід суддя правомірно застосував положення ч. 5 ст. 39 ЦПК України, якою передбачено, що суд, який розглядає справу, залишає таку заяву без розгляду, якщо відвід заявляється повторно з підстав, розглянутих раніше.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не зазначив у рішенні мотиви не взяття до уваги кожного доводу відповідача також є безпідставними, оскільки суд зобов'язаний правильно застосувати норми матеріального та процесуального права, пославшись на закон, котрим керувався при ухваленні рішення, у разі задоволення позову, навести в рішенні конкретні обставини і факти, що доводять обґрунтованість позову. При цьому не допускається не взяття судом до уваги заперечень відповідача.

Разом з тим, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,- залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

О.Ф.Лапчевська