Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 545/4514/14-ц

провадження № 61-12334св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В.В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Тахтаулівська сільська рада Полтавського району Полтавської області,

треті особи: Полтавська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року у складі судді Кіндяк І. С. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Триголова В. М., Дорош А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4, з урахуванням уточнень позовних вимог, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, треті особи: Полтавська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько - ОСОБА_7, після смерті якого залишилося спадкове майно. Звернувшись до нотаріуса із заявою про відкриття спадкової справи, дізнався, що існує заповіт, яким ОСОБА_7 все своє майно заповів своїй другій дружині - ОСОБА_5

Позивач вважає, що спірний заповіт його батько не підписував, оскільки тяжко хворів і практично не міг рухатися та, відповідно не міг самостійно скласти та підписати цей заповіт. Крім того, батько ніколи не висловлював бажання заповісти все своє майно другій дружині. Зважаючи на обставини, які існували на момент складання заповіту, є сумніви щодо вільного волевиявлення ОСОБА_7 на складення такого заповіту. Також зазначив, що при складанні заповіту були порушені правила щодо форми та порядку його посвідчення.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просив визнати заповіт ОСОБА_7, посвідчений секретарем Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 15 жовтня 2013 року, недійсним.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано заповіт ОСОБА_7 від 15 жовтня 2013 року, посвідчений секретарем Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зібраними під час розгляду справи доказами підтверджено, що заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 підписаний не заповідачем, а іншою особою; під час складання та посвідчення заповіту були порушені правила щодо оформлення та порядку посвідчення заповіту.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 14 лютого 2017 року заяву ОСОБА_5 та її представника про перегляд заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, а саме: висновків судово-почеркознавчої експертизи, висновку посмертної судово-медичної експертизи та висновку комплексної судово-почеркознавчої експертизи, заповіт підписаний не ОСОБА_7, а іншою особою. Суд першої інстанції на підставі достатніх доказів дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання заповіту недійсним.

У липні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неповно з'ясовано обставини справи. Зокрема, належним чином не досліджено висновок комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-медичної експертизи від 28 листопада 2016 року № 606/90, у якому відповіді, на поставлені судом питання, суперечать одна одній та не узгоджуються між собою. Так, у висновку зазначається, що стан здоров'я ОСОБА_7 на момент складання заповіту міг супроводжуватися розладом почерку, перенесені ОСОБА_7 захворювання виразились у порушені координації рухів та форми рухів. Проте, у відповіді на третє питання категорично зазначено, що заповіт підписаний не ОСОБА_7 а іншою особою.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, мотивоване тим, що рішення попередніх судів законні та ґрунтуються на належних доказах, а твердження ОСОБА_5, викладені у її касаційній скарзі, є необґрунтованими.

03 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами установлено, що спадкодавець ОСОБА_7 є батьком позивача.

15 жовтня 2013 року ОСОБА_7 був складений заповіт, засвідчений секретарем Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, в якому все своє майно заповів своїй другій дружині - ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 року спадкодавець ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 14 листопада 2014 року.

Підставами визнання заповіту від 15 жовтня 2013 року недійсним позивач зазначав те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, а також на те, що заповіт не відповідає формі та змісту, які встановлені законодавством.

Згідно зі статтею 1233 та частиною другою статті 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними, зокрема є заповіти, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У частині другій статті 1257 ЦК України передбачено що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Під час розгляду даної справи, з метою встановлення волевиявлення заповідача на момент складення заповіту, судом першої інстанції призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза (від 24 грудня 2015 року № 13), судово-почеркознавча експертиза (від 06 жовтня 2015 року № 469) та комплексна судово-почеркознавча експертиза та судово-медична експертиза (від 28 листопада 2016 року № 606/90).

З висновків цих експертиз вбачається, що стан здоров'я ОСОБА_7 міг супроводжуватися розладом почерку внаслідок порушення координації тонких рухів та тремтіння рук, проте заповіт ОСОБА_7, складений 15 жовтня 2013 року, не містить власноруч написаного тексту заповідачем та його підпису, що вказує на відсутність вільного волевиявлення заповідача, яке б відповідало його внутрішній волі щодо розпорядження належним йому майном.

Частиною першою статті 215 ЦК України, у редакції, яка діяла на момент розгляду справи судами, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зазначеними частинами статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням оцінки вказаних висновків експертиз, пояснень експертів, свідків, які були допитані у судових засіданнях, а також інших досліджених письмових доказів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно встановив, що в момент складання заповіту 15 жовтня 2013 року ОСОБА_7 був позбавлений можливості вільного волевиявлення щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті. За таких обставин правильно застосував положення статті 215 ЦК України, дійшовши висновку про недійсність заповіту.

Судом першої інстанції були встановлені порушення вимог щодо форми та посвідчення спірного заповіту, що також зазначено підставою для задоволення позову.

Проте судом апеляційної інстанції, при перегляді заочного рішення, було встановлена необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявних порушень при посвідчені заповіту.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції правильно визначено, що дані висновки не впливають на правильність і законність рішення, прийнятого судом першої інстанції, мають другорядний характер, та не є підставою для скасування рішення на підставі статті 309 ЦПК України 2004 року.

Доводи ОСОБА_5 щодо невідповідності висновку комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-медичної експертизи від 28 листопада 2016 року № 606/90 не заслуговують на увагу, оскільки доказами не підтверджені, ґрунтуються на власному суб'єктивному сприйнятті відповідача обставин справи.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, про незаконність судового рішення не свідчать, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, судами в повній мірі з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик