Справа № 489/737/18
Номер провадження 2/489/1142/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання Сироватка Т.О.,

без участі сторін,

розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

ВСТАНОВИВ:

13 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2, яким просив про визнання договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого на Товарній біржі - дійсним.

Свої вимоги мотивував тим, що в 2017 році помер батько - ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, яка була придбана на товарній біржі. Після смерті батька позивач в установленому законом порядку звернувсь до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки дана квартира придбана на Товарній біржі та договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально. Продавець ніяких претензій не предявляє, проте від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухиляється.

Від позивача до суду надійшла заява, відповідно до якої позовні вимоги він підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ухвали суду проводиться заочний розгляд справи.

Дослідивши надані докази, суд встановив таке.

07.02.1998 р. на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» за № 328/1 був зареєстрований Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3, з одного боку як покупцем, та ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі Довіреності, виданої ПН ММНО ОСОБА_6 19.02.1996 р. за №1042, з іншого боку як продавцем.

Вказаний договір купівлі-продажу квартири було зареєстровано в ММБТІ 25.02.1998 р. за № 20029 на імя ОСОБА_3.

27.06.2017 року помер батько позивача ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до Свідоцтва про народження ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Після смерті батька позивач звернувся до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини після батька - ОСОБА_3.

Проте відповідно до Постанови нотаріуса від 23.01.2018 р. позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану квартиру у звязку з невідповідністю правовстановлюючого документу до вимог чинного законодавства.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України, ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у березні 2002 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною.

При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що батьком було придбано квартиру на біржі, однак через необізнаність сторін договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на біржі. Позивач вказує, що після укладання договору відповідачі звільнили квартиру від особистих речей та майна, передали ключі від неї.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Відразу після укладання договору купівлі-продажу між сторонами батьком позивача було зареєстровано право власності в Миколаївському МБТІ, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу.

Позивач на теперішній час не має можливості зареєструвати своє право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з відповідачем, через те, що на час укладання договір не був нотаріально посвідчений, а відповідно його форма не відповідала формі, передбаченій діючим законодавством.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 76-81, 263,264 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність, достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивач не має можливості усунути порушення його прав на теперішній час в позасудовому порядку, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 18, 48, 81, 141, 259, 263-264 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним задовольнити.

Визнати Договір купівлі-продажу квартири № 6 буд. № 215 г по вул. Чкалова в м. Миколаєві , укладений між ОСОБА_5, , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі Довіреності, виданої ПН ММНО ОСОБА_6 19.02.1996 р. за №1042, - з однієї сторони, та ОСОБА_3 - з іншої сторони, зареєстрований 07.02.1998 року на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» за № 328/1 дійсним.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.04.2018 року.

Суддя Н.С. Тихонова