Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 748/731/16-ц

провадження № 61-13266ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Банк Богуслав», ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року у складі судді Хоменко Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2017 року у складі суддів: Скрипки А. А., Бечка Є. М., Лакізи Г. П., у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк Богуслав», ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Богуслав» (далі - ПАТ «Банк Богуслав»), ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовну заяву мотивовано тим, що 30 травня 2012 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Банк Богуслав» було укладено кредитний договір, того ж дня між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк Богуслав» було укладено договір поруки. У період з 28 вересня 2012 року по 10 листопада 2014 року ОСОБА_6 у рахунок погашення боргу сплачено на користь ПАТ «Банк Богуслав» 190 149 грн 16 коп.

23 жовтня 2015 року ОСОБА_6 отримала електронне повідомлення про необхідність усунення порушень щодо погашення заборгованості за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на нерухоме майно. В подальшому ОСОБА_6 дізналась про укладення договору купівлі-продажу належного їй на праві власності житлового будинку та земельної ділянки з ОСОБА_5 без дотримання відповідної процедури та за цінною, яка з третьою особою не узгоджувалась та є явно заниженою по відношенню до реальної вартості будинку та земельної ділянки.

ОСОБА_4 вважає, що такими діями банку порушено його права як поручителя, оскільки йому не було направлено банком вимогу про погашення заборгованості за договором, а він, як поручитель, мав бути належним чином повідомленим про необхідність виконання зобов'язання та мав отримати пропозицію придбати предмет іпотеки. Вважає, що мав переважне право на придбання предмета іпотеки. Просив суд визнати договори купівлі-продажу недійсними.

У запереченнях на позовну заяву ПАТ «Банк Богуслав» зазначило, що банком при укладанні договорів купівлі-продажу було виконано всі вимоги, передбачені Законом України «Про іпотеку», попереджено ОСОБА_4 про наявність заборгованості за кредитним договором та щодо права звернути стягнення на предмет іпотеки.

У запереченнях на позовну заяву ОСОБА_5 зазначив, що оскаржувані договори купівлі-продажу жодним чином не порушують права та інтереси ОСОБА_4, оскільки він ніколи не був власником, співвласником спірної земельної ділянки та житлового будинку.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлено статтями 215, 216 ЦК України, а тому при вирішенні спору про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог має зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обставини, на які посилається ОСОБА_4 у позовній заяві в обґрунтування вимог заявленого позову, не можуть бути правовими підставами для задоволення вимог позову про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2017 року рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року залишене без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції відповідно до вимог статей 11, 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи (далі - ЦПК України 2004 року), дослідив всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну правову оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства України, врахував положення Закону України «Про іпотеку» та дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_4 не отримував від ПАТ «Банк Богуслав» повідомлень щодо наявності у ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором. Дізнавшись про наявність заборгованості, ОСОБА_4 звертався до ПАТ «Банк Богуслав» з пропозицією про виплату заборгованості по кредитному договору, на що йому було повідомлено, що його пропозиція вивчається та про прийняте рішення його буде повідомлено, однак жодної відповіді від ПАТ «Банк Богуслав» так і не було отримано.

ПАТ «Банк Богуслав» було порушено вимоги пункту 8.4 кредитного договору та статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо письмової форми повідомлення та порядку його направлення.

У запереченнях на касаційну скаргу ПАТ «Банк Богуслав» зазначило, що жодний нормативно-правовий акт, жодна норма укладених кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки не зобов'язувала ПАТ «Банк Богуслав» здійснювати першочергові заходи щодо стягнення кредитної заборгованості саме з поручителя, а вже потім задовольняти вимоги іпотеко держателя за договором іпотеки, банком було правомірно, з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку», прийнято рішення звернути стягнення на нерухоме майно боржника, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_5 зазначив, що ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом прав іншої особа, оскільки власником та іпотекодавцем спірного майна є ОСОБА_6, спір про права якої вже розглянутий та вирішений у межах цивільної справи № 748/1139/15ц.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною третьою статті 2 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги , провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 травня 2012 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Банк Богуслав» було укладено кредитний договір, відповідно якого банком було надано позивачеві кредит у розмірі 900 000 грн зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом з 30 травня 2012 року по 29 травня 2013 року - 20,5 відсотків річних, з 30 травня 2013 року по 31 травня 2013 року - 25 відсотків річних, з 01 червня 2013 року по 29 травня 2017 року - 20,5 відсотків річних, а позичальником було прийнято зазначені кошти та взято зобов'язання належним чином їх використати на зазначені в договорі цілі та своєчасно, в повному обсязі повернути кредит. Позичальник зобов'язалась також у випадку порушення умов договору сплатити банку неустойку у розмірах, строки та в порядку, встановлених договором, та відшкодувати збитки.

У забезпечення виконання зобов'язань 30 травня 2012 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Банк Богуслав» було укладено договір іпотеки, за яким останньою було передано в іпотеку земельну ділянку, площею 0,1032 га, за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, загальною площею 301,6 кв.м, по АДРЕСА_1. Відповідно до договору іпотеки вартість вказаних предметів іпотеки було визначено у загальній сумі 2 053 574 грн.

Крім того, в порядку забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 перед банком, 30 травня 2012 року між ПАТ «Банк Богуслав» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

У період з 23 липня 2012 року по 03 вересня 2013 року було укладено договори № 1, № 2, № 3, № 4 про внесення змін до договору іпотеки від 30 травня 2012 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором та виникненням заборгованості за поточними платежами банком 08 травня та 07 липня 2014 року направлялось боржнику та поручителю вимоги - повідомлення про сплату простроченої заборгованості яка станом на 05 травня 2014 року становила 94 407 грн 52 коп., а станом на 03 липня 2014 року - 191 742 грн 79 коп.

03 серпня 2015 року на адресу ОСОБА_6 банком було надіслано письмову вимогу про усунення порушення та повернення заборгованості, яка станом на 03 серпня 2015 року складає 1 217 000 грн, та нараховані проценти за фактичне користування кредитними коштами у розмірі - 185 862 грн 26 коп., було попереджено, що у разі невиконання вимоги про усунення порушення у тридцятиденний строк з моменту її отримання, банком буде розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці, за банком, або шляхом продажу вказаного майна будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу згідно із застереженням, що міститься у договорі іпотеки.

Після закінчення тридцятиденного строку з моменту повідомлення боржника, 09 грудня 2015 року ПАТ «Банк Богуслав» уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, які є предметом іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлено статтями 215, 216 ЦК України

Положеннями статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про всій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Положеннями пункту 7.2 договору іпотеки від 30 травня 212 року передбачено позасудові способи звернення стягнення на іпотечне майно.

Таким чином, установивши, що позасудовим способом звернення стягнення на заставлене майно банком, як іпотекодержателем, обрано продаж майна від свого імені, суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано залишили без задоволення вимоги щодо визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, а посилання ОСОБА_6 на неузгодження ціни продажу не є підставою для застосування наслідків недійсності правочину, оскільки боржник має право на відшкодування різниці між ціною продажу предмету іпотеки та звичайною ціною на нього.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_6 у касаційній скарзі, були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник