Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 501/2869/14-ц

провадження № 61-7236св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2016 року у складі головуючого Ледньової Т. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2016 року у складі суддів: Кравця О. І., Фальчука В. П., Комлевої О. С.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він 29 листопада 2013 року підписав заяву про відмову від спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, перебуваючи у тяжкому емоційному стані після смерті батьків та із застосуванням з боку відповідача тиску й погроз, тому цей правочин вчинено проти його справжньої волі.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просив суд визнати відмову від прийняття спадщини недійсною.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з письмових пояснень нотаріуса ОСОБА_7 вбачається, що під час підписання заяви про відмову від прийняття спадщини 29 листопада 2013 року будь-якого тиску з боку інших осіб на ОСОБА_4 у присутності нотаріуса не було; у вищевказаній заяві ОСОБА_4 підтвердив, що, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для нього істотне значення, без впливу насильства (фізичного та психічного тиску) з боку інших, за своєю справжньою волею цією заявою відмовляється від належного йому спадкового майна за законом, яке залишилось після смерті матері ОСОБА_6, на користь сина померлої ОСОБА_5 Із висновків судової психологічної експертизи вбачається, що ОСОБА_4 під час подачі заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті його матері був здатний повною мірою усвідомлювати фактичний зміст власних дій (відмови від прийняття спадщини після смерті матері), але повною мірою не розумів їх наслідків (а саме: що в результаті його дій він може втратити частину спадщини батька згідно заповіту останнього). Суд критично оцінив висновок експертизи в частині психологічного тиску - присутності відповідача в кабінеті у нотаріуса, посилаючись на те, що законом це не заборонено, а позивач не заперечував проти присутності брата під час складення заяви у нотаріуса; крім того, позивач не посилався на дану обставину як на психологічний тиск, а ті обставини, на які він посилався, не є доведеними, і не визначені експертом, як прояв тиску, насильства, що вплинули б на волю позивача.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2016 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач добровільно позбавив себе права на частку у спадщині батьків шляхом відмови від прийняття спадщини, такі дії відповідали його волевиявленню, а позивачем не надано доказів застосування щодо нього фізичного, психологічного тиску з боку відповідача станом на 29 листопада 2013 року. Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив розголошення нотаріальної таємниці, взяв до уваги докази, які отримано з порушенням порядку, встановленого законом, які поклав в основу оскаржуваного рішення, є необґрунтованими, оскільки позивач надав письмову згоду на розголошення нотаріальної таємниці (т. 1 а. с.178), а тому суд правомірно допитав нотаріуса як свідка.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судового рішення обґрунтовано тим, що суди дійшли передчасного висновку про незастосування до позивача з боку відповідача фізичного та психологічного тискупри підписанні відмови від прийняття спадщини. Судами в порушення вимог статті 32 Конституції України допущено розголошення нотаріальної таємниці, що призвело до покладення в основу судових рішень доказів, отриманих всупереч порядку, встановленому законом. Суди дійшли необґрунтованого висновку щодо відсутності психологічного насильства та не застосовано наслідки, передбачені статтею 231 ЦК України, до правочину, вчиненого під впливом насильства.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із статтею 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України шляхом подання нотаріусу відповідної заяви за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззаперечною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (шість місяців).

Судами встановлено, що батько сторін - ОСОБА_8 - за життя заповів ОСОБА_4 житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0324 га за вказаною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 помер. Непрацездатна дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_6 - мала право на обов'язкову частку у спадщині після смерті чоловіка. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6, яка є матір'ю сторін, померла. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, у тому числі й на її обов'язкову частку у спадкуванні житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0324 га за вказаною адресою.

29 листопада 2013 року до нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_4 про відмову від прийняття спадщини після смерті матері на користь ОСОБА_5 та заява ОСОБА_5 про прийняття спадщини.

Згідно із частиною п'ятою статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 ЦК України.

Відповідно до статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Суди правильно встановили фактичні обставини справи щодо вимоги про визнання позивачем відмови від прийняття спадщини недійсною і обгрунтувано вказали в судових рішеннях на те, що позивач добровільно позбавив себе права на частку в спадщині батьків та такі дії відповідали його волевиявленню. З урахуванням наведеного, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав визнання недійсною відмови позивача від спадщини.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій всупереч вимог статті 32 Конституції України допущено розголошення нотаріальної таємниці, що призвело до покладення в основу судових рішень неналежних доказів, не узгоджуються із фактичними обставинами справи.

Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно із частинами першою та одинадцятою статті 8 Закону України «Про нотаріат» під нотаріальною таємницею розуміється сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов'язки тощо. Нотаріус не має права давати свідчення в якості свідка щодо відомостей, які становлять нотаріальну таємницю, крім випадків, коли цього вимагають особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.

Судами встановлено, що ОСОБА_5, як особа, щодо якої вчинено нотаріальні дії, у судовому засіданні заявив клопотання про допит у якості свідка нотаріуса ОСОБА_7, яка посвідчила відмову позивача ОСОБА_4 від прийняття спадщини. Відповідач ОСОБА_5 використав своє право на звернення до суду з відповідним клопотанням, яке було задоволено судом у порядку, встановленому процесуальним законом.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судами попередніх інстанцій зроблено безпідставний висновок щодо відсутності психологічного насильства та не застосовано наслідки, передбачені статтею 231ЦК України, до правочину, вчиненого під впливом насильства, є необґрунтованими.

Судами доведено, що посилання позивача на вчинення щодо нього психологічного тиску з боку відповідача під час складання і підписання першим заяви про відмову від прийняття спадщини є неспроможними і такими, що не відповідають обставинам справи, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на нього здійснювався психологічний тиск і ця обставина є підставою для визнання правочину недійсним у силі положень статті 231 ЦК України.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та пов'язані з незгодою з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв