АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 759/11334/16-ц

провадження № 22-ц/796/738/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКравець В.А., Мазурик О.Ф.
при секретаріПотапьонок К.В.,
учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про захист честі, гідності, ділової репутації та визнання відомостей недостовірними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вимогами про захист честі, гідності, ділової репутації та визнання відомостей недостовірними./а.с. 1-2/

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено. /а.с. 109-111 /

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_5 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила заочне рішення суду скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

№ справи № 759/11334/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/738/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Ул'яновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, зокрема те, що судження, викладені у статті не є оціночними, оскільки відсутня вказівка автора на те, що викладене є його особистою думкою, натомість, навпаки, стаття містить чіткі твердження, та такі звороти: "как известно….", "напомним так же…", які відносяться до констатації фактів та викладені у формі тверджень у категоричній формі, з огляду на характер використаних мовно-стилістичних засобів /вживання гіпербол, алегорій, сатири/. Зазначив про те, що автором не надано жодних доказів на підтвердження посилань для перевірки викладених тезисів, а тому інформація є недостовірною. Крім того, вказував і на те, що брат ОСОБА_6 - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, не має жодного відношення до будь-яких сепаратиських рухів, про які йде мова у статті, оскільки у мережі Інтернет наявна вказівка на іншу особу - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 Зазначав також, що не можуть розцінюватися як оціночні судження висловлені у статті підозри в активному фінансуванні сепаратиського руху на Сході України, оскільки автор констатує як доконаний факт, що ОСОБА_6 є нібито підозрюваним у кримінальному провадженні з розслідування зазначених фактів.

Учасники справи ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, своїм правом, відповідно до ст. 360 ЦПК України, не скористались, відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, ч. 6 ст. 147 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", п. 3 Розділу XII Перехідних положень ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що за посиланням в мережі Інтернет - ІНФОРМАЦІЯ_3 міститься стаття, автором якої є ОСОБА_7 під назвою "НАБУ подозревает сотрудников НАЦБАНКА в растрате 12 млрд грн в пользу коммерческих банков".

Зміст статті наступний: "В постановлении говорится, что НАБУ осуществляет досудебное расследование в уголовном производстве №0000119 от 27 апреля 2016 года по признакам уголовного правонарушения, предусмотренного ч. 5 ст. 191 УК Украины по фактам растраты средств в особо крупном размере путем злоупотребления служебным положением.

"Досудебным расследованием установлено, что в период 2014-2015 годов служебные лица Национального банка Украины, действуя умышленно, злоупотребляя своим служебным положением в интересах третьих лиц, по предварительному сговору со служебными лицами ПАО "КБ Пивденкомбанк", ПАО "Банк "Киевская Русь", ПАО "Городской Коммерческий Банк", ПАО "Автокразбанк" (ПАО "АКБ Банк"), ПАО "Терра Банк", ПАО "Дельта Банк" и ПАО "Банк Таврика", растратили средства Национального банка Украины на общую сумму свыше 12 млрд гривен в пользу указанных коммерческих банков, путем их незаконного рефинансирования", - говорится в сообщении.

Суд частично удовлетворил ходатайство НАБУ о временном доступе до ряда документов, связанных с рефинансированием банков. Согласно другим постановлениям, судья отказал во временном доступе к документам банков "Финансы и Кредит" и "Хрещатик".

Как известно, ПАО "КБ Пивденкомбанк" и ПАО "Терра Банк" принадлежали донецкому бизнесмену ОСОБА_13, который являлся близким соратником ОСОБА_14 и бизнес-партнером его семьи.

Напомним также, что кроме тесной связи ОСОБА_13 с семьей бывшего президента Украины, его подозревают в активном финансировании сепаратистского движения на Востоке Украины. ОСОБА_6 - ОСОБА_16 - активист российской экстремистской националистической организации «Русское национальное единство» (РНЕ), называет себя «заместителем народного губернатора» ОСОБА_17.

Связь ОСОБА_11-банкира с братом-сепаратистом и младшим сыном беглого диктатора, мечтающего вернуться из Ростова в уютное «Межигорье», более чем очевидна."

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч. 1, 2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» про те, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів /вживання гіпербол, алегорій, сатири/. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості; ч.1 ст. 200 ЦК України про те, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування; п. 4, 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, а також вимогами ч. 1 ст. 60 ЦПК України /в ред. від 03.08.2017 року/, про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведені обставини справи та положення нормативно-правових актів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у даному випадку поширена інформація не містить відомостей про позивача, стаття не містить навіть по-батькові позивача («ОСОБА_6»). У поширеній статті розповідається лише про ОСОБА_6 та відсутні твердження у категоричній формі про вчинення протиправних дій позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що у статті під назвою: «НАБУ подозревает сотрудников НАЦБАНКА в растрате 12 млрд грн в пользу коммерческих банков» розміщеній в мережі Інтернет на веб-сайті http://antikor.com.ua, міститься саме недостовірна інформація, яка висвітлена автором у категоричній формі як давно встановлений факт, з огляду на мовні засоби, які використані у наведених цитатах, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, з наступних підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. /ч. 1 ст. 68 Конституції України/

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Так, у перших трьох абзацах статті, автором якої є ОСОБА_7 під назвою "НАБУ подозревает сотрудников НАЦБАНКА в растрате 12 млрд грн в пользу коммерческих банков" використовується інформація, яка була поширена Національним антикорупційним бюро України в ході розслідування кримінального провадження №0000119 від 27.04.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, з посиланням на те, що вказану інформацію було поширено саме у повідомленні Національного антикорупційного бюро України, відтак автором такої інформації не може вважатися ОСОБА_7.

В той же час, позивач жодних вимог про спростування викладеної інформації до Національного антикорупційного бюро України не заявив, що спростовує доводи апелянта про висвітлення саме відповідачами у відповідній частини негативної інформації по відношенню до позивача.

Крім того, оскаржувана інформація містить ряд тверджень, що повинні розглядатись у їх взаємозв'язку, для витлумачення їх такими, що не підпадають під категорію оціночних суджень, тягар доведення в такому разі покладається на сторону позивача.

Доводи апеляційної скарги, про категоричність викладених тверджень, колегією суддів не приймаються також до уваги на підставі того, що автор спірного тексту не стверджує категорично про вчинення протиправних дій саме ОСОБА_6, висловлювання та викладені судження викладені в абзацах чотири-шість не містять фактичних даних, за своїм характером є,у тому числі, оцінкою автором інформації поширеної органом державної влади /НАБУ/.

Оцінюючи те, чи є поширена інформація суб'єктивною оцінкою дійсних фактів, подій і чи подані вони в формі, що адекватно, недвозначно характеризують суб'єктивний характер судження, чи вона викладена у формі категоричного висновку, якоїсь оцінки певних фактів, неправдивість яких підлягає доведенню, колегією суддів вказується на те, що у суді першої інстанції, з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України /в ред. від 03.08.2017 року/, позивачем не заявлено клопотання про призначення експертного дослідження.

При цьому, у відповідності до ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України можливість прийняття судом апеляційної інстанції при перевірці законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції додаткових доказів пов'язується з неможливістю їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від учасника справи, що надав такі докази.

Разом з тим, в ході розгляду справи судом першої інстанції, позивачем не надавався як доказ експертний висновок за наслідками семантико-текстуального дослідження, що унеможливлює врахування такого висновку колегією суддів апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позивач будучи Головою Наглядової Ради ПАТ «КБ «Південкомбанк» мав бути готовий до певної різкої критики з боку преси, враховуючи, що добросовісне виконання ним посадових обов'язків становить громадський інтерес, й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою.

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про питання, які становлять суспільний інтерес.

При цьому, за змістом статті позивач підозрюваним, обвинуваченим чи засудженим за ч. 5 ст. 191 КК України прямо не названий, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що межа допустимої критики з використанням оціночних суджень під час публікацій в мережі Інтернет була дотримана, а відтак відсутні і підстави вважати таку інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року - залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: