Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 205/1017/15-ц

провадження № 61-7556зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поновлення межі, усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування шкоди за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поновлення межі, усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки та домоволодіння, які розташовані по АДРЕСА_1.

Зазначала, що власником сусіднього домоволодіння АДРЕСА_1, була ОСОБА_4, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.У червні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які проживають за зазначеною вище адресою, збудували залізобетонний паркан висотою більш, ніж 2 м на відстані 0,35-0,4 м від її будинку, при цьому зламали водостічну систему, затемнивши парканом вікно однієї із її кімнат будинку та сад.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди в праві користування власністю шляхом зобов'язання відповідачів перенести залізобетонний паркан довжиною 42,6 м на відстань, не менше 1 м від стіни її жилого будинку, та стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_3 10 тис. грн у рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком та зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перенести залізобетонну огорожу довжиною 42,6 м на відстань не менше одного метра від стіни житлового будинку позивача, в решті позову відмовлено. Стягнуто з відповідачів в рівних частинах на користь позивачки судові витрати в сумі 2500 грн.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 17 листопада 2016 року відмовив

ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із касаційною скаргою).

У квітні 2017 року до Верховного Суду України від ОСОБА_3 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: статті 41 Конституції України, статей 3, 16, 217, 319, 375 ЦК України та статей 103, 152 України ЗК України.

Для прикладу наявності зазначеної підстави заявник додала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, від 26 жовтня 2016 року, від 11 квітня 2012 року, від 18 червня 2015 року, від 14 травня 2014 року, від 04 березня 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що у задоволенні заяви необхідно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до змісту статті 360-5 ЦПК України (у редакції до 15 грудня 2017 року) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1, яке розташоване на земельній ділянці загальною площею 452 кв. м.

Користувачами суміжного домоволодіння АДРЕСА_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_2

У червні 2013 року відповідачі збудували залізобетонний паркан впродовж стіни житлового будинку позивача, який знаходиться на відстані менше одного метра від будинку ОСОБА_1

Задовольняючи позов в частині усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим будинком та зобов'язуючи відповідачів перенести залізобетонну огорожу на відстань не менше одного метра від стіни житлового будинку позивача, суд першої інстанції, із висновками якого погодилися апеляційний суд та суд касаційної інстанції, виходив із того, що зведення паркану відповідачами суперечить вимогам пункту 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, за змістом якого для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. Суцільна бетонна огорожа поблизу віконного прорізу в стіні західного фасаду жилого будинку позивача порушує інсоляційний режим жилої кімнати 1-4.

У наданій для прикладу ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції залишив без змін рішення апеляційного суду про відмову у позові про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування моральної шкоди з підстав недоведення позивачем належними й допустимими доказами обставин про те, що спірна огорожа, встановлена на належній відповідачу земельній ділянці, не відповідає будівельним нормам і правилам; що відповідачем порушено правила добросусідства; що дії відповідача порушують права чи інтереси позивача як суміжного землекористувача.

Разом з тим, у справі, яка переглядається, встановлено, що спірна огорожа зведена із порушенням вимог пункту 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2015 року, яка також надана заявником для порівняння, суд касаційної інстанції залишив без змін рішення апеляційного суду про відмову у позові про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою у зв'язку з тим, що позивач не надав безспірних, достатніх та належних доказів (погоджувальних земельних комісій, висновків експертиз, тощо) про перенесення відповідачем межі земельної ділянки чи накладення земельної ділянки з боку відповідача. Тобто, у вказаній справі вирішувався спір, підставою якого є накладення земельних ділянок та захоплення відповідачем частини землі позивача.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року суд касаційної інстанції погодився із відмовою у позові про встановлення меж землекористування та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, заявленого з тих підстав, що зведений відповідачем паркан перешкоджає доступу до газового лічильника, а гаражне перекриття відповідача переходить під дах будинку позивача, що є пожежонебезпечним. Відмовляючи у позові, суди виходили із того, що права позивача на користування земельною ділянкою не порушені, оскільки міська рада не вирішувала питання про встановлення меж земельних ділянок сторін в натурі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року судом касаційної інстанції переглянуто спір про поновлення порушених прав власника земельної ділянки і землекористувача, обґрунтований тим, що відповідач порушує межові знаки та захопив частину земельної ділянки позивача. Відмовляючи у задоволенні цього позову, суди попередній інстанцій, із висновками яких погодився касаційний суд, виходили із того, що позивачем не доведено факту порушення її прав як землевласника відповідачем, оскільки не надано акт прийому-передачі межових знаків на зберігання.

Наданою для прикладу ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року суд касаційної інстанції залишив без змін рішення апеляційного суду про відмову у позові про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, покладення зобов'язання та відшкодування моральної шкоди з тих підстав, що земельні ділянки, які перебувають у користуванні сторін та на яких розташовані належні їм жилі будинки, мають лише фактичну суміжну межу без визначення та винесення меж в натурі (на місцевості). Суди дійшли висновку про те, що без вирішення питання про узгодження меж земельних ділянок сторін неможливо встановити, ким із користувачів порушено межі, сам по собі факт встановлення огорожі без погодження з позивачем, не свідчить про порушення прав останньої.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року суд касаційної інстанції погодився із висновками попередніх судів про відмову у позові про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (встановлення відповідачем огорожі з порушенням раніше визначеного порядку користування земельною ділянкою) з тих підстав, що позивач не надав на підтвердження позовних вимог про наявність у нього права на спірну земельну ділянку площею 998 кв. м. відповідного правовстановлюючого документа із встановленням меж земельної ділянки.

На відміну від наданих для прикладу справ, у даній справі, яка переглядається, судами усунуто позивачу перешкоди у користуванні житловим будинком, відстань від найбільш виступної конструкції стіни якого до спірного паркану становить менше 1,0 м, що унеможливлює його догляд та поточний ремонт, а не земельною ділянкою.

Отже, у справах встановлено різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, а тому у задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик