Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/11982/17

провадження № 61-3298св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Комітет з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України на постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Панченка М. М., Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України (надалі - Комітет з ФВС МОН України), у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 09 березня 2017 року № 38-к про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказ від 10 березня 2017 року № 39-к про звільнення; поновити на посаді начальника управління організаційно - нормативної роботи та матеріально-технічного забезпечення Комітету з ФВС МОН України; скасувати запис в трудовій книжці «Звільнено з займаної посади у зв'язку з систематичним порушенням трудових обов'язків без поважних причин (пункт 3 статті 40 КЗпП України); стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 березня 2017 року по 21 вересня 2017 року у сумі 76 756 грн 70 коп.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 квітня 2004 року він перебував у трудових відносинах з Комітетом з ФВС МОН України, з 01 липня 2016 року обіймав посаду начальника управління організаційно - нормативної роботи та матеріально-технічного забезпечення Комітету з ФВС МОН України.

09 березня 2017 року згідно із наказом № 38-к йому оголошено догану за порушення трудової дисципліни у зв'язку з відсутністю 08 лютого 2017 року з 12:00 до 13:00 год. на робочому місці. Відповідно до наказу від 10 березня 2017 року № 39-к звільнено з посади з 15 березня 2017 року на підставі пункту третього статті 40 КЗпП України, про що 15 березня 2017 року внесено запис до трудової книжки: «Звільнено із займаної посади у зв'язку з систематичним невиконанням трудових обов'язків без поважних причин».

Вважає такі накази незаконними, оскільки відсутність на робочому місці 08 лютого 2017 року у зазначений час була зумовлена поважними причинами. Крім того, вважає, що відповідач порушив строки притягнення до дисциплінарної відповідальності, що встановлені статтею 148 КЗпП України. Викладені у наказі від 09 березня 2017 року № 38-к обставини не відповідають дійсності, оскільки відсутнє обґрунтування систематичності порушення ОСОБА_4 трудових обов'язків. Просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що перебування ОСОБА_4 у службових справах в іншій установі під час виконання посадових обов'язків не позбавляє його обов'язку поставити про таке відповідача до відома. ОСОБА_4 таких дій не вчинив, не повідомив про перебування у робочий час за межами приміщення Комітету з ФВС МОН України. Факт відсутності підтверджено актом, тому немає правових підстав вважати оскаржувані накази незаконними.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано частково та ухвалено нову постанову, якою позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Комітету з ФВС МОН України від 10 березня 2017 року № 39-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_4». Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника управління організаційно - нормативної роботи та матеріально-технічного забезпечення Комітету з ФВС МОН України з 15 березня 2017 року. Скасовано запис в трудовій книжці ОСОБА_4 «Звільнено з займаної посади у зв'язку з систематичним порушенням трудових обов'язків без поважних причин (пункт 3 стаття 40 КЗпП України)». Стягнуто з Комітету з ФВС МОН України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 56 192 грн 40 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що дисциплінарне стягнення у вигляді догани було застосовано до позивача 09 березня 2017 року, а звільнення за систематичне невиконання трудових обов'язків відбулося 10 березня 2017 року за вчинок від 07 березня 2017 року. Таким чином, для настання правової підстави для звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України ОСОБА_4 10 березня 2017 року мав допустити у своїх діях порушення трудових обов'язків після винесення йому догани. Проте матеріали справи не містять доказів того, що після 09 березня 2017 року - дня винесення догани, позивач порушував трудову дисципліну. Таким чином, немає правових підстав для припинення трудових обов'язків за пунктом 3 статті 40 КЗпП України.

У січні 2018 року Комітет з ФВС МОН України подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що станом на дату ухвалення постанови суду апеляційної інстанції правоздатність ОСОБА_4 була припинена у зв'язку із його смертю. Представник позивача не мав цивільної процесуальної правоздатності. Наявні правові підстави для закриття провадження у справі, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

У березні 2018 року ОСОБА_5 - син позивача, надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся до Апеляційного суду міста Києва із апеляційною скаргою.

07 грудня 2017 року ОСОБА_4 помер.

20 грудня 2017 року постановою Апеляційного суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасоване, позовні вимоги задоволено частково.

Здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи (частина перша статті 46 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Виходячи зі змісту зазначених статей, стороною у справі може бути лише особа, яка має цивільну процесуальну правоздатність і цивільну процесуальну дієздатність.

Частиною четвертою статті 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Представництво інтересів ОСОБА_4 здійснював ОСОБА_6 на підставі ордеру на надання правової допомоги від 04 квітня 2017 року та витягу з договору про надання правової допомоги від 04 квітня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції брав участь представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, у якого відповідні повноваження припинилися у зв'язку із смертю позивача.

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про часткове задоволення апеляційної скарги та ухвалення нової постанови по суті спору в справі є передчасним.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передання справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат