Справа № 308/3194/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді Бенца К.К.,

при секретарі - Віраг Е.М.

за участю :

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ужгород цивільну справу за позовом керівника Ужгородської місцевої прокуратури (Прокурора міста Ужгорода) в інтересах держави в особі відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого, -

В С Т А Н О В И В:

Керівник Ужгородської місцевої прокуратури (Прокурор міста Ужгорода) в інтересах держави в особі відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого. Мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що в ході досудового розслідування кримінального провадження за № 0002846 від 27.11.2014 року встановлено, що ОСОБА_3 порушуючи правила безпеки дорожнього руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4, яка внаслідок наїзду отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпіла ОСОБА_4, знаходилася на стаціонарному лікуванні в Ужгородській міській центральній клінічній лікарні і витрати на її лікування становлять 7003 гривень 60 копійок. Оскільки, внаслідок вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 державою в особі відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради витрачено 7003 грн. 60 коп. на лікування потерпілої ОСОБА_4, чим спричинено шкоду державним інтересам на вказану суму, з посиланням на норми ст.121 Конституції України, ст.ст. 1166,1206 ЦК України, просить суд ухвалити рішення , яким стягнути з ОСОБА_3 на користь держави в особі відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради грошові кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_4 в сумі 7003,60 гривень.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові. Зокрема вказав, що вироком Ужгородського міськрайонного суду від 21.01.2016 року , який змінено ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 25.03.2016 року в частині призначення покарання встановлено винність ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло ОСОБА_4 27.11.2014 року середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказав, що він надав потерпілій ОСОБА_4 40 000,00 грн. і вона з цих коштів мала розрахуватись з лікарнею.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у письмових запереченнях. Надав пояснення аналогічні викладеним у письмових запереченнях. Зокрема вказав, що позивач не довів належними доказами розмір витрат понесених на лікування потерпілої ОСОБА_4 Позивачем в якості доказу надано калькуляції з незрозумілими розрахунками витрат на лікування, не долучені в якості доказу іменні рецепти з мокрою печаткою, іменні накладні з аптек про закупку ліків, квитанції та листок призначення лікування. Окрім того, відповідач ОСОБА_3 застрахував відповідальність власника транспортного засобу у СК Аха Страхування відповідно до укладеного полісу. Зазначив, що позивач повинен був подати позов до страхової компанії, що уклала договір з винуватцем ДТП. Вказує на те, що відповідно до чинного законодавства страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи відповідальність якої застрахована, а відтак в задоволенні позову просив відмовити.

11.06.2015 року представником відповідача подано в судовому засіданні письмові заперечення .

17.10.2016 року позивачем надіслано на адресу суду лист з додатками.

13.12.2016 року представником відповідача подано до суду письмові заперечення.

В ході розгляду справи проведені наступні процессуальні дії:

11 червня 2015 року ухвалою судді Сарай А.І. провадження у справі зупинено.

01 листопада 2016 року ухвалою судді Сарай А.І. провадження у справі відновлено.

23 лютого 2017 року ухвалою судді Бенца К.К. прийнято справу до свого провадження.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 ,заперечення відповідача, представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 21.01.2016 року Ужгородським міськрайонним судом було винесено вирок відносно громадянина ОСОБА_3, якого визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а саме за порушення правил безпеки дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди яка відбулась 27.11.2014 року о 09 год. 30 хв. в м. Ужгород на вулиці Другетів внаслідок якої ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, що стверджується вироком Ужгородського міськрайонного суду від 21.01.2016 року, копія якого приєднана до матеріалів справи /а.с.47 - 49/.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 25.03.2016 року вирок Ужгородського міськрайонного суду від 21.01.2016 року змінено в частині помякшення призначеного покарання, в решті вирок залишено без змін.

Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з калькуляції №7 від 17.03.2015 року видатків на лікування хворого ОСОБА_4 Ужгородської міської центральної клінічної лікарні, ОСОБА_4 знаходилася на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі охорони здоров'я Ужгородської центральної міської клінічної лікарні 1 ліжко - днів. Згідно проведеного розрахунку, на лікування потерпілої ОСОБА_4 закладом охорони здоров'я було витрачено 206 гривень 83 копійок./а.с.4/

Як вбачається з калькуляції №9 від 17.03.2015 року видатків на лікування хворого ОСОБА_4 Ужгородської міської центральної клінічної лікарні, ОСОБА_4 знаходилася на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі охорони здоров'я Ужгородської центральної міської клінічної лікарні з 11.12.2014 12.01.2015 р.р.. Згідно проведеного розрахунку, всього на лікування потерпілої ОСОБА_4 закладом охорони здоров'я було витрачено 6796 гривень 77 копійок./а.с.5/

Статтею 131-1 Конституції України та статтею 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що однією із функцій прокуратури є представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Статтею 1166 ЦК визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Згідно положень ст.1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Тобто, виходячи з положень даної статті особа, яка вчинила злочин, крім загального обов'язку відшкодувати шкоду потерпілому від цього злочину, зобов'язана відшкодувати закладу охорони здоров'я витрати на лікування потерпілого. При цьому дана стаття має застосовуватися не тільки коли особа вчиняє злочин проти життя та здоров'я особи, але і у випадку вчинення особою будь-якого іншого злочину, що кваліфікується за іншими статтями Кримінального кодексу України, якщо вчинення такого злочину потягло за собою необхідність лікування потерпілих у закладах охорони здоров'я.

Крім того, даною статтею передбачено два виключення із загального правила про відшкодування витрат закладу охорони здоров'я, а саме:

- завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони,

- завдання шкоди у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Разом з тим слід зазначити, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат"№11 від 07.07.1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) (далі Постанова), питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року (далі Порядок).

Зокрема, передбачено що, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від кримінального правопорушення на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні.

Викладене вище спростовує доводи представника відповідача про відсутність належних доказів на підтвердження витрат на лікування потерпілого.

В матеріалах справи є калькуляціі №7 від 17.03.2015 року та №9 від 17.03.2015 року видатків на лікування хворого ОСОБА_4 Ужгородської міської центральної клінічної лікарні на загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого.

Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Згідно вищезазначеного «Порядку», в разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора.

Доводи представника відповідача про те, що до даних правовідносин підлягають застосуванню положення ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на думку суду не заслуговують на уваги виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом №1961-IV.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи.

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону №1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 цього Закону).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обовязкового страхування страховою компанією.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 259 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України , ст. ст. 1166,1206 ЦК України, ЗУ "Про судовий збір", Постанова Пленуму Верховного Суду України "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат"№11 від 07.07.1995 року, суд,-

в и р і ш и в :

Позов керівника Ужгородської місцевої прокуратури (Прокурора міста Ужгорода) в інтересах держави в особі відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь держави в особі відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради (м. Ужгород, пл. Поштова, 3), на рахунок місцевого бюджету на р/р №0002 КДК 24060300, банк отримувача ГУДКСУ у Закарпатській області, МФО 812016, грошові кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_4 в сумі 7003,60 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 487,20 гривень (чотириста вісімдесят сім гривень, 20 копійок).

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач Керівник Ужгородської місцевої прокуратури ( місце знаходження м. Ужгород, вул. Небесної Сотні 6) ;

Відповідач - ОСОБА_3 ( місце реєстрації м. Ужгород, вул. Залізнична , 46/27) .

Дата складання повного судового рішення - 20.04.2018 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5