Справа № 742/2880/17 Провадження № 22-ц/795/431/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Шитченко Н. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарями Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,

позивач ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3,

третя особа виконавчий комітет Прилуцької міської ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження (з повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду від 23 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зобовязання вчинити певні дії,

місце ухвалення рішення суду місто Прилуки,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 02 лютого 2018 року, -

у с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, в якому просив усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом припинення діяльності станції технічного обслуговування та мийки автомобілів, демонтажу тимчасової господарської металевої споруди, та стягнути з відповідача на його користь 20000 грн завданої моральної шкоди. В мотивування заявлених вимог зазначив, що поряд з його будинком та земельною ділянкою відповідач облаштував станцію технічного обслуговування транспорту, шиномонтаж та мийку автомобілів, на яких не дотримуються протипожежні, санітарні та будівельні норми, а його звернення до контролюючих органів залишаються без належного реагування.

Рішенням від 23 січня 2018 року Прилуцький міськрайонний суд у задоволенні позову відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, вважаючи рішення суду таким, що не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, просить скасувати його та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами повністю доведено факт створення шумового забруднення внаслідок господарської діяльності на належних ОСОБА_3 обєктах, наявні порушення санітарних норм розміщення СТО до житлових будинків, а також норми ДБН при встановленні металевої споруди на межі ділянок.

Скаржник зазначає, що надані ним документи щодо порушення відповідачем його прав на безпечне для життя і здоровя довкілля датовані з 2009 по 2017 роки і підтверджують безперервність порушення його прав протягом усього цього часу, тому висновок суду про відмову у задоволенні його позову через пропущення строків позовної давності суперечить приписам ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України.

У наданому відзиві відповідач, вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що при отриманні згоди суміжного на час надання такої згоди власника земельної ділянки ОСОБА_4 позивач приймав безпосередню участь, тобто був повністю обізнаний про прийняття в експлуатацію збудованих обєктів і жодних заперечень не мав, що особисто підтвердив у судовому засіданні.

ОСОБА_3 вказує, що актом від 31 липня 2017 року повністю підтверджується відсутність порушень з його боку протипожежних норм. Також був встановлений новий компресор, який повністю відповідає санітарним нормам щодо рівня шуму.

Зазначає, що позивачем не надано належних доказів забруднення повітря саме від здійснення ним господарської діяльності, а направлення амбулаторії ЗПСМ від 30 березня 2017 року таким доказом не являється. Крім того, посилається, що збудовані ним нежитлові будівлі розташовані на відстані 21,7 м від будинку позивача, що повністю відповідає встановленим наказом МОЗ № 173 нормативам санітарно-захисної зони.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції щодо мотивів відмови у задоволенні позову таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом, оскільки про порушення своїх прав він був обізнаний з 2008-2011 років, а відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка площею 1 га, які розташовані по вул. Дідівській, 5 у м. Прилуки, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 18 січня 2001 року та державним актом на право власності на земельну ділянку від 15 березня 2007 року (а.с. 10, 11).

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 01 вересня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, останній також є власником земельної ділянки площею 0,0922 га, що знаходиться по вул. Дідівській, 3 у м. Прилуки (а.с. 7-8). Цільовим призначенням земельної ділянки є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Власником сусідніх земельних ділянок по вул. Дідівська, 1 та Дідівська, 1-А у м. Прилуки є ОСОБА_3 З листа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області від 30 червня 2017 року № 40-1025-7/1316-17 (а.с. 13) вбачається, що за зверненням позивача установою було проведено позапланову перевірку обєкта. В ході перевірки встановлено, що нежитлова будівля зблокованих гаражів для надання послуг шиномонтажу знаходиться у власності ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 477517 від 14 вересня 2012 року. Адмінбудівля по вул. Дідівській 1-А також знаходиться у власності відповідача на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 48263060 від 24 листопада 2015 року. Відповідно до інвентарної справи Прилуцького МБТІ № 70454 від 19 грудня 2013 року зазначені вище будівлі збудовані в 2007 та 2013 роках відповідно.

З акту обстеження земельної ділянки по вул. Дідівській, 1 та Дідівській 1-А у м. Прилуки, що складений комісією міської ради з питань містобудівної діяльності 31 липня 2017 року № 012-11//11-431/145 та затверджений секретарем міської ради 09 серпня 2017 року (а.с. 14) вбачається, що комісія провела обстеження території забудови земельної ділянки по вул. Дідівській, 1 на предмет функціонування обєкта обслуговування автомобілів. Встановлено, що адміністративна та нежитлова будівлі за вказаною адресою перебувають у власності ОСОБА_3 в межах земельної ділянки, що призначена для будівництва зблокованих гаражів для надання послуг шиномонтажу (зареєстровано за № 00685 від 05 березня 2012 року). 20 липня 2012 року № ЧГ73 інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернігівській області зареєстровано Декларацію про готовність обєкта до експлуатації зблокованих гаражів для надання послуг шиномонтажу. 20 січня 2014 року № ЧГ84 інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернігівській області зареєстровано Декларацію про готовність збудованої адміністративної будівлі існуючої станції технічного обслуговування по вул. Дідівській, 1 до експлуатації. У нежитловій будівлі по вул. Дідівській, 1 та Дідівській 1-А розміщена мийка автотранспорту розміром 5,24х14,17 м висотою 5,3 м, адмінбудівля, два пости шиномонтажу та станція технічного обслуговування автомобілів. По межі земельної ділянки по вул. Дідівській, 5 до нежитлових будівель облаштовано закриту споруду з легко розбірних конструкцій розміром 3,20х15,10 м, висотою 4,10 м, в якій зберігаються металеві труби, ресори, обладнання, станок по рихтуванню дисків, вентиляційне обладнання, тощо. Споруда облаштована з порушенням пункту 3.25*ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки повинна становити не менше 1,0 м.

У даному акті констатовано, що нежитлові будівлі за адресою: вул. Дідівській, 1 та Дідівській 1-А знаходяться на відстані 21, 70 м від будівель земельної ділянки по вул. Дідівській, 5 у м. Прилуки, що не являється порушенням чинних будівельних норм і правил. Приміщення використовуються для надання послуг мийки автотранспорту, шиномонтажу та технічного обслуговування автомобілів. На момент обстеження проводились роботи з шиномонтажу, дрібного ремонту автотранспорту, роботи на зварювальному апараті, свердлильному станку, тощо. За висновками комісії позивачу було рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання щодо повного закриття мийки автотранспорту, адмінбудівлі, постів шиномонтажу, тощо.

Нотаріально посвідченою заявою (а.с. 74) на імя міського голови та компетентних органів за належністю 06 липня 2011 року ОСОБА_4 (попередній власник земельної ділянки по вул. Дідівській, 3 у м. Прилуки) надала ОСОБА_3 згоду на оформлення документів та подальше будівництво зблокованих гаражів для надання послуг шиномонтажу або СТО на належній йому земельній ділянці по вул. Дідівській, 1 у м. Прилуки та на зміну цільового призначення вищезазначеної земельної ділянки, а саме, для будівництва зблокованих гаражів для надання послуг шиномонтажу та СТО.

ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем і до видів його діяльності належать за кодами КВЕД: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (45.20), надання в оренду інших машин, устаткування та товарів н.в.і.у. (77.39), інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у. (основний) (49.39), надання в оренду власного чи орендованого нерухомого майна (68.20).

Звернувшись з вимогою до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зобовязання вчинити певні дії, ОСОБА_2 послався на ті обставини, що відповідач незаконно облаштував на своїй земельній ділянці станцію технічного обслуговування транспорту, шиномонтаж та мийку автомобілів, на яких не дотримуються протипожежні та санітарні норми, зокрема, у господарських будівлях зберігаються кисневі, газові балони та паливно-мастильні матеріали, господарська діяльність на вказаних обєктах створює підвищений шумовий рівень та викид шкідливих речовин у повітря. Також позивач зазначив, що у порушення будівельних норм по межі його земельної ділянки відповідач звів господарську металеву споруду, яка затінює виноград, а взимку з неї падає сніг на його земельну ділянку. У сукупності зазначені дії ОСОБА_3 порушують його права як землевласника та землекористувача і призводять до незручностей проживання у будинку поруч із зазначеними обєктами.

Згідно з положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувала до порушення, примусове виконання обовязку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб.

За змістом ч. 3 ст. 17 Цивільного кодексу України орган державної влади або орган місцевого самоврядування здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах і у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» від 06 вересня 2005 року громадяни зобовязані дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів та не порушувати права і законні інтереси інших суб'єктів благоустрою населених пунктів.

Беручи до уваги наведені письмові документи, суд першої інстанції дійшов висновку про пропущення ОСОБА_2 строку позовної давності, вказавши, що порушення своїх прав позивач виявив у 2009 та 2011 роках, а з відповідним позовом звернувся до суду лише у 2017 році. Апеляційний суд не погоджується з цим висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Триваючими визначаються порушення, які, почавшись з якоїсь протиправної дії або бездіяльності, здійснюються потім безперервно шляхом невиконання обовязку. Початковим моментом такого діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли винний або не виконує конкретний покладений на нього обовязок, або виконує його не повністю чи неналежним чином.

Констатуючи неодноразові звернення ОСОБА_2 з 2009 по 2017 роки до виконкому Прилуцької міської ради та інших державних органів з приводу незаконності забудови ОСОБА_3 власної земельної ділянки та облаштування на ній обєктів технічного обслуговування автомобілів, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач вказував на незаконність діяльності обєктів, що знаходяться у власності відповідача, протягом указаного періоду. Крім цього, районний суд не надав правової оцінки тій обставині, що власником земельної ділянки за адресою: вул. Дідівська, 3 у м. Прилуки ОСОБА_2 став лише з 1 вересня 2017 року.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про безпідставність висновків щодо спливу терміну звернення до суду за захистом порушеного права, є слушними, а застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин строків позовної давності помилковим.

Разом із тим, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити з інших мотивів, виходячи з наступного.

Вказуючи на необхідність припинення в судовому порядку діяльності станції технічного обслуговування та мийки автомобілів, позивач посилається на положення статей 282 та 293 ЦК України, за якими фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької діяльності, яка загрожує життю та здоровю, а діяльність юридичної особи, яка завдає шкоду довкіллю, може бути припинена за рішенням суду.

Виходячи з наведених вище норм, колегія суддів вважає, що позивач, звертаючись з позовом до ОСОБА_3, як фізичної особи, та вказуючи на порушення відповідачем правил добросусідства, просить суд припинити діяльність юридичної особи, яка завдає шкоду довкіллю. Тобто, ОСОБА_2 у своєму позові вказує, що слід не припинити конкретну дію, яка, на його думку, порушує його право суміжного землекористувача, або відновити становище, що існувало до порушення, а звертається з вимогою про припинення господарської діяльності відповідача, яку він здійснює відповідно до виданих компетентними органами дозвільних документів на земельній ділянці з відповідним цільовим призначенням, що не є компетенцією суду.

Як вбачається з листування позивача з компетентними органами за період з 2009 по 2017 роки (а.с. 48-73), вказані установи в результаті перевірок на час їх проведення констатували лише факт самочинного будівництва гаражу та нецільове використання земельної ділянки. На час вирішення даного спору відповідач має необхідні дозвільні документи та використовує землю за цільовим призначення, що зафіксовано у акті, складеному комісією міської ради з питань містобудівної діяльності 31 липня 2017 року № 012-11//11-431/145. Мотивувальна частина вказаного акту не містить констатації фактів порушень відповідачем вимог законодавства або відповідних нормативів і зводиться до того, що припинення діяльності мийки, адмінбудівлі, постів шиномонтажу, СТО не відноситься до компетенції міської ради.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту в частині зобовязання ОСОБА_3 припинити діяльність станції технічного обслуговування та мийки автомобілів не відповідає змісту права, що порушене, та характеру дій, якими воно порушене, наслідки, що спричинені цим порушенням, в належний спосіб не доведені.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України ).

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували викладені доводи позову щодо діяльності юридичної особи, яка завдає шкоду довкіллю, виходячи з наступного.

На підтвердження перевищення допустимих норм шуму позивач надав протокол № 19 проведення дослідження шумового навантаження та інфразвуку від 09 вересня 2009 року, згідно якого еквівалентний рівень шуму на прибудинковій території земельної ділянки № 3 по вул. Дідівській, у звязку із роботою компресора по вул. Дідівській, 1, в денний час перевищує гранично допустимі рівні, що встановлені Державними санітарними правилами планування та забудови населених пунктів (а.с. 54). Будь-які інші докази за період з 2010 року і до часу звернення до суду з даним позовом щодо перевищення допустимих рівнів шумового навантаження в матеріалах цивільної справи відсутні, жодних клопотань з цього приводу ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не заявлено. Сторона відповідача вказувала, що після виявлених у 2009 році порушень було замінено компресор, який у повній мірі відповідає санітарним вимогам щодо рівня шуму, і попередній власник земельної ділянки ОСОБА_4 з того часу до 2017 року жодних зауважень не висловлювала, що матеріалами справи не спростовується.

Вказуючи на забруднення діяльністю СТО повітря, позивач посилався на наявність в матеріалах справи направлення амбулаторії ЗПСМ № 3 КЗ «Прилуцький міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 30 березня 2017 року (а.с. 44), згідно з яким у нього виявлено отруєння чадним газом. Проте, як вбачається зі змісту направлення, отруєння відбулось 29 березня 2017 року за місцем проживання потерпілого АДРЕСА_1, а не по вул. Дідівська, 5 у м. Прилуки. Вказане направлення не містить жодної інформації про джерело (можливе джерело) такого отруєння.

Апеляційний суд погоджується з викладеними у відзиві на апеляційну скаргу доводами сторони відповідача про те, що фіксування факту забруднення повітря від здійснення господарської діяльності має підтверджуватись належними доказами, які в матеріалах даної цивільної справи відсутні. Позивач брав участь у засіданнях суду першої інстанції і користувався правовою допомогою адвоката, йому розяснювались процесуальні права і він не був обмежений у часі для надання доказів, оскільки спір між сторонами вирішувався майже чотири місяці, та використовував своє право заявляти клопотання і надавати відповідні докази на підтвердження доводів позову, отже знаходився в рівних з відповідачем умовах щодо здійснення процесуальних прав, передбачених законом, а збирання доказів у цивільних справах відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України не є обовязком суду.

Твердження про порушення відповідачем нормативів санітарно-захисної зони не беруться до уваги колегії суддів, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржником положень правових норм.

Згідно ч. 1 ст. 114 ЗК України санітарно-захисні зони створюються навколо обєктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких обєктів від території житлової забудови.

Державними санітарними правилами планування та забудови населених пунктів, які затверджені наказом МОЗ № 173 від 19 червня 1996 року, визначено обєкти, навколо яких створюються санітарно-захисні зони. При цьому гаражі, станції технічного обслуговування не відносяться до обєктів, навколо яких встановлюються санітарно-захисні зони, а до таких обєктів встановлюються нормативні розриви. Так, відповідно до п. 5.28 вказаних правил відстані від наземних і наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок, призначених для постійного і тимчасового зберігання легкових автомобілів, і станцій технічного обслуговування з урахуванням проїздів до них, до житлових і громадських будівель, а також до ділянок шкіл, дитячих ясел-садків, лікувальних закладів стаціонарного типу і закладів відпочинку слід приймати не менше наведених у додатку № 10. Згідно з цим додатком розриви від наземних, наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок легкових автомобілів та станцій технічного обслуговування до житлових будинків і громадських будівель приймаються: від гаражів та відкритих стоянок при кількості легкових автомобілів 10 та менше до житлових будинків 10 м, від станції технічного обслуговування при кількості постів 10 та менше 15 м.

Актом обстеження земельної ділянки від 31 липня 2017 року встановлено, що нежитлові будівлі по вул. Дідівській, 1 та Дідівській, 1-А знаходяться на відстані 21,7 м від будівель земельної ділянки по вул. Дідівській, 5. (а.с. 63-65). Отже, відстань між нежитловими будівлями відповідача та будинком позивача відповідає вимогам санітарних норм щодо нормативного розриву.

Вказуючи на необхідність демонтажу тимчасової господарської споруди, яка зведена відповідачем на межі земельних ділянок, позивач зазначав, що остання влітку створює затінення для винограду на його землі, а взимку призводить до падіння снігу з даху на його ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Колегія суддів не вважає належними доказами на підтвердження доводів ОСОБА_2 про порушення прав співвласника наявні в матеріалах справи фотографії (а.с. 75-77) із зображенням спірної споруди по межі ділянок.

Апеляційним судом в порядку сприяння позивачу у реалізації його цивільно-процесуальних прав пропонувалось призначення судової експертизи для визначення можливих порушень його прав землевласника, для чого у судовому засіданні оголошувалась перерва. Можливістю проведення відповідної експертизи позивач не скористався. Виходячи з того, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено наявність порушеного права в частині вимог щодо демонтажу тимчасової господарської металевої споруди, яка розташована на межі ділянок сторін. Саме по собі знаходження споруди відповідача на земельній ділянці з порушенням норм ДБН, що констатовано в акті, складеному комісією міської ради з питань містобудівної діяльності 31 липня 2017 року № 012-11//11-431/145, не доводить автоматично порушення прав позивача, як суміжного землекористувача.

Враховуючи недоведеними позовні вимоги ОСОБА_2 колегія суддів вважає заявлену позивачем вимогу про відшкодування моральної шкоди безпідставною. На підтвердження завдання незаконними діями відповідача моральної шкоди та її розміру позивач жодних належних доказів не надав.

Беручи до уваги наведене, апеляційний суд вважає, що, ухвалюючи судове рішення, районний суд прийшов до правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зобовязання вчинити певні дії, вказавши при цьому невірні мотиви для такої відмови, а отже рішення суду слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду від 23 січня 2018 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В іншій частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 23 квітня 2018 року.

Головуючий:Судді: