РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2018 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шепеля К.А.,

за участі секретаря судового засідання Бондар С.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Гніванської міської ради Тиврівського району, ОСОБА_2 районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, -

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 сільської ради Жмеринського району, ОСОБА_2 районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, який мотивовано тим, що 25 вересня 1995 року померла його мати ОСОБА_4, яка проживала та була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1. Разом із нею проживав та був зареєстрований позивач. За життя ОСОБА_4 працювала в колгоспі ім. Орджонікідзе с. Могилівка з 1944 року по 1980 рік. На час розпаювання земельних ділянок на території ОСОБА_3 сільської ради мати булла пенсіонером. Відповідно до Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року пенсіонери також мають право на земельнй частку (пай). Таким чином його мати мала право на земельну частку (пай) на території ОСОБА_3 сільської ради, однак за життя її помилково не було включено до Списку пенсіонерів, які працювали в сільському господарстві і проживаючих на території ОСОБА_3 сільської ради та бажаючих використовувати земельну частку у колективній власності. За життя ОСОБА_4 не відновила своїх порушених прав та не визнала своє право на земельну частку (пай) в судовому порядку. 20 січня 1994 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно заповіла сину ОСОБА_1 Позивачу стало відомо, що його мати мала право на земельну частку (пай) на території ОСОБА_3 сільської ради, а тому звернувся до державного нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку після смерті матері. Однак постановою державного нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотарільної дії. На підставі викладеного просить визнати за ним право на земельну частку (пай) площею 2,81 га в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4

20 березня року відкрито провадження у справі (а.с.35).

Ухвалою суду від 20 квітня 2018 року відповідача ОСОБА_3 сільську раду замінено на Гніванську міську раду Тиврівського району Вінницької області.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судове засідання не зявились, подали заяву, в якій позов підтримали за викладених в позовній заяві обставин, просили розгляд справи провести у їх відсутність.

Представники відповідачів ОСОБА_2 районної державної адміністрації, Гніванської міської ради Тиврівського району в судове засідання не зявились, подали заяви, в яких позов визнають в повному обсязі та просять справу розглядати у їх відсутність.

Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу здійснювався судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною третьою статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Із встановлених обставин випливає, що між сторонами виникли правовідносини спадкування за заповітом, що регулюються Цивільним Кодексом України.

Відповідно до статті 9 ЦК України в редакції 1963 року - правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.

Статтею 530 ЦК України в редакції 1963 року визначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до статті 548 ЦК України в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Так, згідно зі змістом статті 549 ЦК України (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 524 ЦК України (1963 року) визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до статті 527 ЦК України (1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 116 ЗК України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частин першої, другої третьої та п'ятої статті 25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. Землі у приватну власність особам, зазначеним у частині першій цієї статті, передаються безоплатно. Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Згідно з частиною другою статті 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належить зокрема рілля. Згідно з частиною третьою статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення, зокрема особистого селянського господарства, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачами були порушені права позивача на спадкування належного його матері права на земельну частку (пай), що стало підставою звернення позивача до суду з цим позовом, і як наслідок, визнання відповідачем позову; тобто, відсутності у відповідача обєктивних підстав для заперечення проти позову, що є підставою для задоволення позову відповідно до норм статті 206 ЦПК України, оскільки таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись статтями 200, 206, 263, 264, 265, пунктом 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, на підставі статей 1217, 1218, 1223, 1233 ЦК України, статтей 22, 25, 116 ЗК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Гніванської міської ради Тиврівського району, ОСОБА_2 районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідент.номер НОМЕР_1, громадянином України, право на земельну частку (пай) площею 2,81 га, що на території Старостинського округу сіл Демидівка та Могилівка Гніванської міської ради Тиврівського району (колишня територія ОСОБА_3 сілької ради Жмеринського району), в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, яка померла 25 вересня 1995 року в м. Вінниця.

На рішення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий К.Шепель