Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №334/844/16 Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/778/594/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором депозитного вкладу,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором депозитного вкладу.

В обґрунтування позовних вимог остаточно зазначила, що 02 грудня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір «вклад «Депозит плюс» №SAMDNWFD000 щодо розміщення депозитного вкладу на суму 95 000 грн. на строк 6 місяців по 02.06.2014 року включно, із нарахуванням відсотків за ставкою 16 (шістнадцять) відсотків річних.

02 грудня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору №SAMDNWFD000 щодо збільшення відсоткової ставки за цим вкладом на 2 (два) відсотки річних.

На протязі січня - квітня 2014 року вона здійснила покупки товарів на загальну суму 4216,44 грн.

Починаючи з травня 2014 року вона неодноразово зверталась до Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням повернути їй депозит, але працівники банку їй відмовили, повідомивши про труднощі банку щодо видачі готівкових грошових коштів.

Після спливу строку договору вона також неодноразово зверталась до банку з вимогою повернути суму внеску та нараховані за користування ним проценти, але їй було відмовлено у поверненні суми внеску та процентів.

Вважає, що банк продовжує користуватися її грошовими коштами в розмірі 95 000,00 грн., то до такого користування мають застосовуватися положення депозитного договору, зокрема у визначенні річної відсоткової ставки на суму депозиту.

На її думку сума грошових коштів, що підлягають сплаті їй банком складається з основної суми боргу - 95000,00 грн., відсотків за користування депозитом - 53 501,92 грн., що за виключенням використаної нею суми (4 216,44 грн.), становить заборгованість по процентах по депозиту в сумі 49 285,48 грн., а також 3% річних - 7730,14 грн. та інфляційні втрати - 77981,05 грн.

На підставі зазначеного просила стягнути на її користь суму внеску (депозиту) - 95 000 грн., а також 18% річних за вкладом - 49 285,48 грн., 3% річних - 7 730,14 грн., інфляційні втрати - 77981,05 грн., всього 229996,67 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1378 грн. та судовий збір в розмірі 2299,96 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 суму внеску - 95 000,00 грн., 18% річних за Договором - 49 285,48 грн., 3% річних - 7 730,14 грн. інфляційні витрати - 65312,45грн., а всього 217328 гривень 07 коп.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 суму понесених нею витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 1378 гривень 00 коп.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 2173 гривні 28 коп.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в частині стягнення заборгованості з основної суми боргу, відсотків за користування депозитом за виключенням використаної позивачем суми, 3% річних, інфляційних втрат за фактичну кількість днів користування внеском та судові витрати.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приват Банк» у відділенні за адресою: вул. Васильєва, буд. 19, м. Ялта, АРК Крим укладено договір «вклад «Депозит Плюс» №SAMDNWFD000 щодо розміщення депозитного вкладу на суму 95000,00грн. на строк шість місяців по 02.06.2014 року включно, на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 16% річних, період нарахування відсотків за вкладом - 1 місяць, рахунок/карта для зарахування відсотків № НОМЕР_1,

02 грудня 2013 року між позивачем, як вкладником, і відповідачем підписано додаткову угоду до договору №SAMDNWFD000, щодо збільшення відсоткової ставки за цим вкладом на 2 відсотки річних.

Відповідно до умов договору позивач передала, а відповідач прийняв на особовий рахунок НОМЕР_2 грошові кошти у сумі 95000,00грн. на умовах договору. Зазначені кошти були внесені на депозитний рахунок шляхом готівкового внесення коштів у філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк».

На протязі січня - квітня 2014 року позивач, використовуючи відсотки, нараховані за користування внеском на пластикові карти «Depozit card» і «Бонус плюс», здійснила покупки товарів на загальну суму 4216,44 грн.

З травня 2014 року позивач на підставі п. 5 договору зверталась до Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням повернути їй депозит, але працівники банку їй відмовили, повідомивши про труднощі банку щодо видачі готівкових грошових коштів, і обмежились лише наданням довідки від 02 травня 2014 року № 44041210 щодо наявності рахунків позивача у банку і сум грошових коштів на цих рахунках.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За приписами частини першої статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошових сум підтверджується договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем було доведено факт укладання договору «вклад «Депозит Плюс» №SAMDNWFD000 від 02 грудня 2013 року, відповідачем не було здійснено повернення депозиту разом з сумою нарахованих за користування ним процентів позивачеві, а тому банк продовжує користуватися грошовими коштами позивача в розмірі 95000,00 грн., що були внесені як депозит, всупереч волі позивача.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами частини 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 1 статті 611 Цивільного кодексу України вказує, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог з врахуванням стягнення інфляційних втрат за фактичну кількість днів користування внеском.

Посилання в апеляційній скарзі на ненадання позивачем доказів укладення договору та внесення коштів не може бути прийнято до уваги, оскільки позивачем в судовому засіданні надавались оригінали заяви «вклад «Депозит Плюс» №SAMDNWFD000 від 02 грудня 2013 року, додаткової угоди до договору №SAMDNWFD000 та квитанції від 02 лютого 2013 року про внесення коштів в розмірі 95000 грн. зміст операції: відкриття депозиту №SAMDNWFD000.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного нарахування відсотків за вкладом за повною відсотковою ставкою 18 % річних є безпідставними, оскільки вбачається, що додаткова угода до договору «вклад «Депозит Плюс» №SAMDNWFD000 від 02 грудня 2013 року, якою передбачено збільшення відсоткової ставки з 16% річних до 18% річних укладена в той же самий день як і договір «вклад «Депозит Плюс» №SAMDNWFD000 - 02 грудня 2013 року, а тому судом першої інстанції вірно стягнуто заборгованість за відсотками, виходячи з розміру відсоткової ставки 18% річних.

Посилання на безпідставне стягнення 3% річних та інфляційних втрат апеляційним судом не приймаються, оскільки стягнення вказаних сум є наслідком невиконання зобов'язання, про що було зазначено судом першої інстанції в рішенні суду.

Також апеляційним судом не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо не доведення розміру витрат на правову допомогу, оскільки позивачем надано належні докази на підтвердження вказаних витрат: договір №1 про надання правової допомоги від 15 жовтня 2015 року, квитанція адвоката Хмарського Р.Б. №9 до прибуткового касового ордеру від 08 лютого 2016 року, розрахунок витрат на правову допомогу від 08 лютого 2016 року, свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю №744 від 19 квітня 2009 року (а.с.24-27).

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону та відповідає матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 квітня 2018 року.

Головуючий

Судді: