Справа № 318/246/18
Номер провадження №2/318/272/2018
"10" квітня 2018 р. м. Камянка-Дніпровська
Камянсько-Дніпровський районний суд Запорізької області у складі: судді Петрова В.В.; при секретарі Александрові М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання правочину недійсним та застосування реституції, -
Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому вказує, що 28 жовтня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» та ним було укладено договір фінансового лізингу № 4017 предметом якого є надання Партнеру послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки/моделі «Chevrolet Aveo» на суму 13 255,29 дол. США, гривневий еквівалент вартості автомобіля становить 357 230,00 грн. Таким чином предметом оскаржуваного договору фінансового лізингу № 4017 є надання особі предмета лізингу автомобіля марки/моделі «Chevrolet Aveo» на суму 13 255,29 дол. США, гривневий еквівалент вартості автомобіля становить 357 230,00 грн. Отже з метою отримання вищевказаного автомобіля позивач перерахував відповідачу 49 900, 00 грн. Позивач зазначає, що зазначений договір нотаріально не посвідчувався, а отже є нікчемним з моменту його вчинення 28.10.2017 року. Також позивач зазначає, що договір фінансового лізингу № 4017 від 28.10.2017 року є нікчемним по тій причині, що відповідно до п. 8.2 та п.8.3 ст. 8 даного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору та розмір щомісячного періодичного платежу подається відповідачем в доларах США з еквівалентом в гривнях, тому щомісячні платежі за автомобіль в гривнях зростають відповідно зростання курсу долара США. Позивач в своїй позовній заяві, посилаючись на чинне законодавство, вважає, що укладений 28.10.2017 року договір № 4017 з відповідачем, був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема вважає, що він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору, дії відповідача є забороненими. Він зазначає, що при умові належного розяснення йому усіх умов та наслідків даного договору, позивач не погодився б на його укладення. Позивач вважає укладений договір таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує права позивача як громадянина України, договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає внутрішній волі позивача на момент укладення договору та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсним. Просить суд визнати недійсним з моменту вчинення договір фінансового лізингу № 4017 від 28.10.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА». Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» на користь позивача кошти загальною сумою 49 900, 00 грн., як незаконно отримані за наслідками укладення договору фінансового лізингу № 4017 від 28.10.2017 року. Судовий збір у повному обсязі стягнути з відповідача в дохід держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів».
В судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, у визначений судом строк не надіслав до суду відзив на позовну заяву позивача, причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та в належній формі, про що свідчить повернуте на адресу суду поштове повідомлення з відміткою «отримано».
У відповідності до частини другої ст. 247 ЦПК України, в звязку з неявкою сторін в судове засідання розгляд справи технічними засобами не фіксувався.
Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України.
Згідно з положенням ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Судом встановлено, що 28 жовтня 2017 року між сторонами по справі укладено договір фінансового лізингу № 4017, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, який визначено лізингоодержувачем в порядку та на умовах договору та письмових домовленостей між сторонами (а.с. 13-27).
Згідно п. 1.1. ст. 1 договору фінансового лізингу № 4017 від 28.10.2017 р. предметом договору є транспортний засіб марки/моделі «Chevrolet», комплектації/модифікації «Aveo», обєм/тип двигуна 1, 4 бензин, тип КПП 5 мех., привід 4х2, вартість якого складає 13 255,29 дол. США, гривневий еквівалент вартості автомобіля становить 357 230,00 грн. (а.с. 14, 20).
На виконання умов даного договору позивачем, згідно квитанції № 0.0.881448611.1 від 28.10.2017 року на рахунок ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» було сплачено 49 900, 00 грн. авансового платежу за договором фінансового лізингу № 4017 від 28.10.2017 року (а.с. 11).
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
Згідно з укладеним між сторонами договором лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу) лізингоодержувачу, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 1.3, 3.3.1, 3.3.2 договору).
Відповідно до п. 8.3 договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.
Відповідно до п. 8.5 договору усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця.
Зі змісту договору також слідує, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає (пункт 12.1 договору).
Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положення статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.
Відповідно до пункту договору 10.1 лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 20% річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісію за супроводження договору в розмірі 6 %.
Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу.
Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.
Згідно з п. 12.14 договору лізингу, у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплати на користь лізингодавця неустойки (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу. Також лізингоодержувач зобовязаний компенсувати всі понесені витрати лізингодавця з реєстрації та страхування предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.
Разом з тим, зазначений пункт договору суперечить ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено право споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням умов договору та є несправедливим.
Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем (п. 3.4.5 ст. 3 договору), що свідчить також про порушення прав споживача.
Також суд відмічає, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.
Відповідно до оспорюваного договору фінансового лізингу предметом лізингу є транспортний засіб марки/моделі «Chevrolet», комплектації/модифікації «Aveo», обєм/тип двигуна 1, 4 бензин, тип КПП 5 мех., привід 4х2, вартість якого складає 13 255,29 дол. США, гривневий еквівалент вартості автомобіля становить 357 230,00 грн. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства.
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Також, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Отже, враховуючи зазначені вище норми цивільного законодавства, оскільки договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не спрямований на настання правових наслідків зі сторони відповідача щодо купівлі для позивача автомобіля та передачі йому придбаного транспортного засобу, предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору та відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання договору фінансового лізингу недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останнім грошових коштів у розмірі 49 900, 00 грн.
В звязку з вищенаведеним підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. судового збору, від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду.
Керуючись ст. 15, 16, 184, 216, 220, 799, 806, 808 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про фінансовий лізинг», суд, -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання правочину недійсним та застосування реституціїзадовольнити.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 4017 від 28.10.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» на користь ОСОБА_1, (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (Фрунзе), 11, паспорт серії СВ № 073302 від 11.10.1999 р.) кошти загальною сумою 49 900 (сорок девять тисяч девятсот) грн. 00 коп.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» на користь держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі розгляду справи без повідомлення / виклику / учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня одержання копії рішення шляхом подання апеляційної скарги через Камянсько-Дніпровський районний суд Запорізької області до апеляційного суду Запорізької області у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Суддя ОСОБА_2