Справа № 466/6885/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/7320/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП,-

в с т а н о в и л а:

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди із ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» та ОСОБА_3 заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Просив стягнути із ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 49 000,00 грн. страхового відшкодування, стягнути з ОСОБА_3 11 111,78 грн. матеріальної шкоди, 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 15 лютого 2014 року близько 05.35 год. у м. Львів, по вул. Шевченка, 288 ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом марки «БМВ» р.н. НОМЕР_1 виїхала на смугу зустрічного руху, що призвело до зіткнення з автомобілем ВАЗ 21099 р.н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого ОСОБА_2 отримав легкі тілесні ушкодження а автомобілі технічні ушкодження. В результаті пригоди, водій автомобіля ВАЗ 21099 р.н НОМЕР_2 ОСОБА_2, отримав тілесні ушкодження, а саме забій грудної клітки, забійне садно лобної ділянки. В подальшому лікарем травматологом запідозрено злам 3-4 ребер справа, у зв'язку з чим був змушений проходити додаткові обстеження, в результаті яких діагноз «Перелом ребер» не підтвердився.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 12.12.2015 року, ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбачено ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 березня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 49 000 грн.00 коп. страхового відшкодування та 551,20грн. судового збору.

Стягнуто із ОСОБА_3 10311 грн.78 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, 2000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 601,12 грн. судових витрат.

Дане рішення оскаржив відповідач ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія».

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також неправильним застосування судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що судом не враховано положення пункту 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка зазначає, що підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, оскільки пригода мала місце 15.02.2014 року а заява отримана відповідачем 19.02.2015 року. Також, апелянт ставить під сумнів пояснення допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_7, щодо обставин справи та отримання від позивача документів. Не погоджується із розміром стягнутого страхового відшкодування, покликаючись на те, що транспортний засіб ВАЗ 21099 р.н НОМЕР_2 є повністю знищений та власнику слід відшкодувати різницю між вартістю такого до та після пригоди. Із врахуванням вищенаведеного, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю.

В судове засідання особи, які беруть участь у справі, не з'явились, про час та місце розгляду справи всі були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, від апелянта надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутності, а тому, з урахуванням вимог ч. 2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, яких він зазнав у зв'язку із пошкодженням майна, стресовою ситуацією та вимог розумності і справедливості.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції із наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно постанови по справі №464/12372 від 12.12.2014 року ОСОБА_3 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнута до адміністративної відповідальності. Відповідно до зазначеної постанови ОСОБА_3 15.02.2014 року керуючи автомобілем марки «БМВ» р.н. НОМЕР_1 виїхала на смугу зустрічного руху, що призвело до зіткнення з автомобілем ВАЗ 21099 р.н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2. Постанова Сихівського районного суду м. Львова не оскаржувалась та набрала законної сили.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь та самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження №4992 від 03 квітня 2015 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ВАЗ 21099 р.н НОМЕР_2, по його стану на момент огляду в цінах на час виконання дослідження становить 59 061,78 грн. Згідно квитанції №4998 від 03.04.2015 року за проведення автотоварознавчого дослідження сплачено 800,00 грн. згідно квитанції від 10.02.2014 року позивачем сплачено 250,00 грн. за евакуацію транспортного засобу.

Як вбачається з полісу №АС/9488786 від 29.01.2014 року транспортний засіб «БМВ» р.н. НОМЕР_1 станом на час пригоди був забезпечений у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія». Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становила 50 000,00 грн, франшиза 1 000,00 грн.

Ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Частина 1 ст.9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає : страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. А частина 2 вказаної статті зазначає, що франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров'ю потерпілих, не застосовується.

Згідно ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до пункту 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» Враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

При розгляді таких спорів суд має вирішити питання про залучення до участі у справі власника майна як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у порядку, передбаченому статтями 35, 36 ЦПК, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обов'язки щодо однієї зі сторін.

Згідно свідоцтва про право власності на транспортний засіб власником автомобіля ВАЗ 21099 р.н НОМЕР_2 є третя особа у справі ОСОБА_8, який подав до суду заяву в якій проти позовних вимог не заперечує та просить стягнути кошти на користь ОСОБА_2, який станом на час пригоди керував транспортним засобом ВАЗ 21099 р.н НОМЕР_2.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 повідомив, що ТОВ «Юнівер Асістанс» було замовлено збір документів та огляд транспортного засобу ВАЗ 21099 р.н НОМЕР_2, пошкодженого внаслідок ДТП в інтересах ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія». Всі документи ним були зібрані та передані в асистуючу компанію, в тому числі і заява на виплату страхового відшкодування. У листі відповіді ТзОВ «Універсал Асістанс» на адвокатський запит також зазначено, що документи, в тому числі заява про виплату страхового відшкодування були скеровані ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія».

Колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції що лист-відповідь ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» скерований ОСОБА_2 про те, що для отримання страхового відшкодування слід надати повноваження або заяву від власника свідчить про подання заяви на виплату страхового відшкодування позивачем та вважає встановленою ту обставину, що ОСОБА_2 звертався до відповідача ПрАТ «УПСК» із заявою від 23 грудня 2014 року про виплату страхового відшкодування.

Як встановлено судом за полісом N°AC/9488786 визначена страхова сума за шкоду заподіяну майну в розмірі 50 000,00 грн. з та франшиза 1 000,00 грн., тому судом першої інстанції вірно стягнуто із страхової компанії 49 000,00 грн.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками серед іншого є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У відповідності до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно п.п.1,2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України Особа, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Колегія погоджується, що на користь позивача слід стягнути різницю між визначеним розміром матеріального збитку та страховою виплатою в сумі 10311,78 грн. із ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає підставним часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди і стягнення такої в розмірі 2000.00 грн., оскільки задовольняючи частково зазначену позовну вимогу, суд першої інстанції вірно врахував положення ст. 23, ч.1 ст.1167 ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги характер та обсяг емоційно-вольових переживань позивача, якими він обґрунтовував цю позовну вимогу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На основі викладеного колегія суддів приходить висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом з дотриманням вимог норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. п.5. ч.2 268, 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» - залишити без задоволення.

рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета