Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 317/1263/16-ц

провадження № 61-4595св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3-3793-077ФД про надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності кредиту в сумі 11 000 грн зі сплатою 0,0001 відсотків річних, та сплатою щомісячної комісійної винагороди у розмірі 192 грн 50 коп.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором

20 липня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 3-3793-077-П.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» умови договору виконало в повному обсязі, проте відповідачі платежі належним чином не виконували, у зв'язку з чим станом на 01 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі

89 561 грн 20 коп. з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 9 030 грн, заборгованість по несплаченій комісії в розмірі 16 509 грн 51 коп., заборгованість по несплаченим відсоткам в розмірі 19 241 грн 09 коп., пеня по несплаченим відсоткам, щомісячній комісії та кредиту в розмірі 44 780 грн 60 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 89 561 грн 20 коп.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня

2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено позовну давність, про застосування якої заявлено стороною у справі.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня

2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором, а саме: за тілом кредиту 9 030 грн, заборгованість за несплаченою комісією 16 509 грн 51 коп., заборгованість по несплаченим процентам 19 241 грн 09 коп., пеню у розмірі 10 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати в розмірі 1 725 грн 72 коп. в рівних частках з кожного (по 862 грн 86 коп. з кожного).

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у звʼязку із неналежним виконанням взятих на себе зобовʼязань за кредитним договором, наявна сума заборгованості в силу положень статей 525, 526, 551, 599, 611 ЦК України підлягає стягненню в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовну давність позивачем не пропущено.

05 грудня 2016 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що позовну давність позивачем не пропущено.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам матеріального права рішення апеляційного суду не відповідає.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що 20 липня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3-3793-077ФД про надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності кредиту в сумі 11 000 грн зі сплатою 0,0001 відсотків річних, та сплатою щомісячної комісійної винагороди у розмірі 192 грн 50 коп.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором

20 липня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 3-3793-077-П.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань станом на 01 лютого

2016 року утворилась заборгованість у загальній сумі 89 561 грн

20 коп.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із запереченням на позовну заяву, в якому просила відмовити ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у звʼязку із пропуском строку позовної давності.

Ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності, встановлений статтею 256 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позивачем подавалася заява про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України. Перебіг позовної давності перервався.

Проте, з таким висновком суду апеляційної інстанції погодися не можливо.

Відповідно до статтей 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

12 березня 2010 року за заявою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Запорізьким районним судом Запорізької області було видано судовий наказ про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 41 205,83 грн.

Відповідно до пункту 3.2 кредитного договору усі кредитні ресурси позичальник має повернути в строк до 19 липня 2010 року.

Згідно пункту 7. 3 кредитного договору договір набирає чинності з часу підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судом встановлено, що 20 липня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір.

У березні 2010 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за кредитним договором

12 березня 2010 року Запорізьким районним судом видано судовий наказ.

Строк кредиту сплинув 12 березня 2010 року.

Проте, позивач звернувся до суду з позовом 01 березня 2016 року, через 6 років, пропустивши встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності для звернення до суду.

Встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд у порушення вимог статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду апеляційної скарги, дійшов помилкового висновку про те, що строк позовної давності було перервано подачею позивачем заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості.

Суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із спливом позовної давності були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Встановлено, що за подання касаційної скарги ОСОБА_3 сплачено 661,44 грн судового збору.

Із ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в суді касаційної інстанції в розмірі 661,44 грн.

Керуючись статтями 141, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року скасувати,залишити в силі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2понесені судові витрати за розгляд справи в суді касаційної інстанції в розмірі 661,44 грн (шістсот шістдесят одну гривню сорок чотири копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В.П. Курило