Справа № 184/1311/17
Номер провадження 2/184/20/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

при секретарі Михайловій Т.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 по довіреності в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 «про визнання заповіту недійсним», -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги позивача, висловлені в позові, підтримав та просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, посвідчений 21.02.2017 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу - ОСОБА_5, стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача та її представника та надала суду письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 та її представника за необґрунтованістю її позовних вимог.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 заперечувала проти позовних вимог позивача та її представника в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що заповіт вона склала вдома у ОСОБА_6 Він знаходився на дивані. В квартирі було чисто. Він сказав, що у нього в Росії є дочка, що він хоче зробити заповіт на свою квартиру своїй знайомій ОСОБА_2 Вона склала заповіт, він все уважно прочитав і перевірив, після чого підписав. Підстав для відмови в заповіті у неї не було. При складанні заповіту ОСОБА_2 знаходилась в квартирі, але при заповіті була окремо. Їй не треба було перевіряти медичні документи особи, яка дає заповіт. ОСОБА_6 розумів, що вона нотаріус.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона добре знала ОСОБА_6 Приблизно за рік до смерті він поїхав до доньки в Росію і більше вона його не бачила. Від його сестри ОСОБА_8 вона довідалась, що останній час він хворів. З приводу швидкої допомоги їй нічого невідомо. За ОСОБА_6 доглядала його сестра.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона рідна сестра ОСОБА_6 Він переніс два інсульти і два інфаркти, психічно був здоровий, проблем у нього не було, він був при розумі, на обліку у лікаря-психіатра не перебував.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_6 вона знала давно. В 2016 році вона дізналась, що у ОСОБА_6 є жінка, яка його нікуди не відпускає. При спілкуванні з ним вона дізналась, що його забрала ОСОБА_2 з Росії від родичів, тому що його вид був хворий. Він постійно хворів. Коли вона прийшла додому, побачила, що там була ОСОБА_2 В лютому 2017 року ОСОБА_6 помер, його поховали. Пізніше вона взнала, що на його квартиру є заповіт, оформлений на ОСОБА_2 Останній раз вона бачила ОСОБА_6 в грудні 2016 року. Про виклики швидкої допомоги їй нічого невідомо. Витратами на поховання ОСОБА_6 займалась донька ОСОБА_7.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що з ОСОБА_6 вона розмовляла в грудні 2016 року. При розмові він був адекватним, просто стареньким. З приводу приїздів швидкої допомоги вона не знає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_6 вона знала з 1964 року. У нього було два інфаркти. Вона його бачила незадовго до смерті, він був в поганому стані. Про приїзд швидкої допомоги не знає. Помер він 27.02.2017 року. Вона бачила його з ОСОБА_8 та донько. Вікторією. Психічними захворюваннями ОСОБА_6 не хворів. Його здоровя погіршилось після інфаркту. ОСОБА_2 вона знає, вона доглядала за ОСОБА_6

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона працює в лікарні лікарем-кардіологом. Вона надавала виписку із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_6 від 24.07.2017 року. Вона повинна була це зробити. В її обовязки входить чи не входить видавати виписку. До не ї зверталась донька ОСОБА_6 для видачі виписки, вона вчилась з нею в одному класі, в одній школі. Хвороби ОСОБА_6 нею були зазначені згідно амбулаторної карти, вона просто переписала з карти. Вона не памятає, коли останній раз бачила ОСОБА_6 Він був при своєму розумі. З 2001 року вона не працює дільничним лікарем. Вона тільки переписала хвороби хворого, сама діагноз вона не встановлює.

Суд, вислухавши пояснення сторін, третю особу, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_12, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем та її представником вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 26.02.2017 року Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було зареєстровано смерть ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та видано відповідне свідоцтво. ОСОБА_4 являється померлому рідною донькою та спадкоємицею за законом. Наприкінці лютого 2017 року позивач звернулась до приватного нотаріусу Покровського міського нотаріального округу - ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом було прийнято зазначену заяву, повідомлено позивачу, що 21.02.2017 року померлим складено заповіт (за пять днів до смерті спадкодавця) щодо розпорядження усім майном у разі смерті ОСОБА_2, а також надано позивачу копію заповіту. У зв'язку із хворобою спадкодавця даний заповіт був посвідчений ОСОБА_5 удома заповідача за адресою: АДРЕСА_1. В заповіті відсутні дані, які б свідчили або відображали інформацію, якою саме хворобою в день укладення заповіту хворів спадкодавець. Такий заповіт можна вважати недійсним з наступних підстав.

В період 25.04.2016 - 29.04.2016 років спадкодавець ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні муніципальному бюджетному закладі охорони здоров'я «Міська лікарня» №6 міста Ростов-на-Дону». При виписці хворого лікарня надала виписний епікриз (медичний висновок), в якому зазначалося: діагноз основний - прогресуюча стенокардія, порушення ритму серця, ускладнення - аритмогенний шок від 25.04.2016 року, супутні - гіпертонічна хвороба III стадії, ризик дуже високий. Дисциркулярна енцефалопатія II стадії... Також ОСОБА_6 лікувався від прогресуючої хвороби в інші періоди.

Дисциркуляторна енцефалопатія (ДЕП) - передбачає повільно прогресуюче багатоочагове або дифузне судинне ураження головного мозку, а також їх поєднання. Це наслідок різних з причин захворювань, загальним для яких є ураження дрібних артерій і артеріол (мікроангіопатія). Основні симптоми ДЕП об'єднуються в наступні групи: - порушення когнітивних функцій (пам'яті, уваги, мислення, пізні стадії ДЕП характеризуються розвитком недоумства - судинної деменцією), - афективні розлади, - рухові порушення: пірамідні (еластичність), - екстрапірамідні (паркінсонізм, гіпокінезія), - псевдобульбарні розлади (труднощі при порушенні ковтання; зміни голосу - насильницький сміх і насильницький плач), - мозочкові розлади (порушення ходьби і стійкості, розлади тонких послідовних рухів, в тому числі - плавності мови), - вестибулярні і вегетативні порушення (запаморочення, нудота, коливання артеріального тиску). На більш пізніх стадіях у пацієнтів виникають тазові порушення: нетримання сечі і калу.

Після виписки з лікарні і до жовтня 2016 року спадкодавець перебував (проживав) у своєї доньки в м.Ростов-на-Дону під постійним наглядом лікарів. В жовтні спадкодавець приїздив до м. Покров, де й прожив останні місяці свого життя.

ОСОБА_2 разом із ОСОБА_8 (сестра померлого) доглядали за померлим, так як спадкодавцю необхідна була допомога не лише по господарству, але й у підтриманні й так поганого здоров'я. Після приїзду до м. Покров Дніпропетровської області спадкодавець перебував під постійним наглядом лікарів м. Покров (кардіолога, терапевта, невролога) за місцем проживання хворого.

У першій половині лютого 2017 року спадкодавець перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальному Закладі «Центральна міська лікарня м. Покров» Дніпропетровської області, де померлому ставили практично схожі та прогресуючі негативні діагнози, які також були надані лікарями в Російській Федерації.

Незадовго до смерті спадкодавця, а також на дату складання заповіту, говорячи не медичними термінологіями, останній вже повністю чи частково був дезорієнтований у просторі та часі: - не усвідомлював, що відбувається навколо; - хто його відвідує та нащо його відвідують; - не усвідомлював значення своїх дій, а також дій оточуючих; - міг миттєво змінювати свою думку та одразу ж забувати висловлену думку; - подекуди не міг зрозуміти прості речі та словосполучення, які висловлюють інші люди, а потім знову та знову запитувати оточуючих про що йшла мова; - міг забувати, що необхідно поснідати або повечеряти; - бурно виражалась психічна та нервова неврівноваженість до простих речей та інше.

Відповідач не доглядала за спадкодавцем на належному рівні, зокрема: надавала ліки не за рецептами лікарів, що ймовірно призводило до пришвидшеного погіршення здоров'я (неналежне лікування), наслідком якого стала смерть. Крім того, рідні та близькі родичі (донька та сестра) померлого вважають, що дії відповідача були заздалегідь сплановані, направлені на запрошення приватного нотаріусу до хворої та дезорієнтованої людини з подальшим посвідченням оспорюваного заповіту, являються діями з «великим нахабством», які несуть в собі грубі порушення принципів моралі, метою яких є заволодіння чужим майном на законних підставах.

Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України, позивач являється спадкоємицею першої черги успадкування спадщини за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Частиною 2 ст. 1257 ЦК України зазначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З доводами позивача та її представника, викладених в позовній заяві та в судовому засіданні суд погодитись не може, оскільки вони є голослівними, безпідставними, недоведеними, нічим не підтвердженими, не відповідають вимогам Сімейного та Цивільного законодавства України і спростовуються стабільними поясненнями відповідача та її представника, наданими ними письмовими доказами, поясненнями свідків збоку відповідача, матеріалами справи в їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Але вказані вимоги закону позивачем не були виконані і всупереч вимогам ст. ст. 12, 76 ЦПК України позивачем не були доведені ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, оскільки є надуманим та голослівним і переслідує єдину мету безпідставним заволодінням спадковим майном.

Відповідно до положень ст.ст. 1233-1234 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Представник позивача необґрунтовано посилається на те, що укладений ОСОБА_6 заповіт можна визнати недійсним, виходячи тільки з того, що відповідно до наданих ним документів з міської лікарні № 6 м. Ростов - на - Дону Російської Федерації ОСОБА_6 протягом 5 днів: з 24 квітня 2016 року і по 29 квітня 2016 року знаходився там на лікуванні з основним діагнозом: прогресуюча стенокардія, порушення ритму серця, а з супутніми захворюваннями - гіпертонічна хвороба та дисциркулярна енцефалопатія II стадії.

Відповідно до медичних довідників, поступово може розвиватися недоумство тільки на ІІІ стадії дисциркулярної енцефалопатії, на що посилається і представник позивача. Однак обєктивних і достовірних даних про те, що ОСОБА_6 страждав на дисциркулярну енцефалопатію III стадії і ІІ стадії теж суду надано не було. Тільки під час знаходження в хосписі РФ, куди його відправила позивачка, йому російськими лікарями нібито був поставлений діагноз ІІ стадії дисциркулярної енцефалопатії, який не підтверджений українськими лікарнями за місцем постійного проживання ОСОБА_6. У будь якому разі, навіть якщо б у ОСОБА_6 і була ІІ стадія дисциркулярної енцефалопатії, вона не характеризується розвитком недоумства.

Таким чином сторона позивача, намагаючись ввести суд в оману, посилається на ознаки хвороби, на яку ОСОБА_6 не страждав, як на підставу визнання його заповіту недійсним.

Повністю надуманим і таким що не відповідає дійсності є твердження представника позивачки і про те, що ОСОБА_6 нібито повністю чи частково був дезорієнтований у просторі та часі, що він нібито не усвідомлював, що відбувається навколо, що він не усвідомлював, хто його відвідує та навіщо його відвідує, що він нібито не усвідомлював значення своїх дій, а також дій оточуючих, бурно виражав психічну та нервову неврівноваженість до простих речей та інше.

Сторона позивача не бачили ОСОБА_6 з вересня 2016 року, у тому числі в останні місяці його життя, не спілкувалися з ним і таке твердження є повністю недостовірним, з єдиною метою отримання спадщини, від спадкування якої позивачка була усунення вказаним заповітом. Тобто необґрунтовано намагається переконати суд у тому, що у ОСОБА_6 нібито мало місце недоумство.

Як встановлено в судовому засіданні, у вересні 2016 року ОСОБА_6 повернувся від своєї доньки з Ростова - на - Дону , куди він поїхав її відвідати. Позивачка залишила його там одного без догляду, а сама разом зі своїм чоловіком уїхала до м. Москви на два тижні. Тому він зателефонував їй та просив його забрати з Ростова - на -Дону. Якщо б він дійсно знаходився у такому безпорадному стані, на який посилається представник позивачки, що він не усвідомлював, що відбувається навколо нього, що він не усвідомлював значення своїх дій, а також дій оточуючих, то у такому разі його неможливо було залишати одного без догляду в Ростові - на - Дону, а потім у такому стані відправляти до його постійного місця проживання в Україну.

Фактично у ОСОБА_6 не було ніякого психічного розладу здоров'я на час

укладення заповіту ні стійкого, ні тимчасового. Відсутність у ОСОБА_6 будь яких психічних розладів здоров'я на час складання заповіту підтверджується офіційною довідкою КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Покров» від 31.08.2017 року № 1633 за підписом в.о. головного лікаря ОСОБА_13, яка видана на підставі медичних документів. Відповідно до змісту вказаної довідки, ОСОБА_6 не мав відхилень психічного здоров'я, він страждав тільки на ішемічну хворобу серця, постінфарктний кардіосклероз, серцеву недостатність - III ступеня, на гіпертонічну хворобу III ступеня. З приводу вказаних захворювань він лікувався амбулаторно та стаціонарно, останній раз в терапевтичному відділенні КЗ «ЦМЛ м. Покров» з 28 жовтня 2016 року по 02.11.2016 року. За період з 2017 року він неодноразово був оглянутий лікарями загальної практики сімейними лікарями. В записах лікарів в амбулаторної карті ОСОБА_6 немає даних щодо відхилень його психічного здоров'я. Такий діагноз, як дисциркулярна енцефалопатія II стадії, не був встановлений ОСОБА_6 за місцем його постійного проживання в м. Покров, де він знаходився під постійним наглядом лікарів і цей діагноз не підтверджений лікарями України, де ОСОБА_6 знаходився на обліку, що підтверджується Виписним епікризом КЗ «ЦМЛ м. Покров ДОР», відповідно до якого ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні з 28.10.2016 року по 02.11.2016 року.

Представник позивача надав до позову «Виписку із амбулаторної карти хворого» ОСОБА_6 від 24.07.2017 року, яка на думку суду, є неналежним та недопустимим доказом, тому що видана позивачу неофіційно лікарем ОСОБА_14, з якою позивач знаходиться у дружніх стосунках. «Виписка із амбулаторної карти хворого» не відповідає вказаній вище довідці лікарні № 1633 від 31.08.2017 року, яка була видано офіційно сторонкам процесу.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язки (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1222 Цивільного кодексу України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які буї зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1235 Цивільного кодексу України: 1. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а такої інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Суд вважає, що волевиявлення ОСОБА_6 відносно його заповіту на користь відповідача ОСОБА_2 було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» - за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Представник позивача не надав жодного доказу на підтвердження того, що на час складання заповіту ОСОБА_6 мав місце стійкий розлад здоров'я , а також докази того, що вказаний вище заповіт нібито не відповідав волевиявленню ОСОБА_6.

Відповідно до висновку посмертної судової-психіатричної експертизи №3 від 07.03.2018 року ОСОБА_6 при житті на момент складення і підпису заповіту 21 лютого 2017 року яким-небудь психічним розладом не страждав. За своїм психічним станом в той період він міг розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Суд вважає вказаний висновок експертизи є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом у справі відповідно до вимог ст. ст. 75 81 ЦПК України та відповідно до ст. 110 ЦПК України оцінений судом разом з іншими доказами за правилами ст. 89 ЦПК України.

Пояснення допитаних збоку позивача свідків ніяким чином не підтверджують обставини, викладені позивачем в позовній заяві та в судовому засіданні, а тому суд відноситься до них критично і не може взяти їх до уваги як на підтвердження позовних вимог позивача.

Таким чином суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем та її представником позовні вимоги цілком є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, ґрунтуються на доказах, наданих позивачем та які не відповідають дійсності та обставинам справи і є недостовірними і спростовуються стабільними поясненнями відповідача та її представника, наданими ними письмовими належними та допустимими доказами, поясненнями допитаних збоку відповідача свідків, матеріалами справи в їх сукупності.

За таких обставин суд, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог представника позивача ОСОБА_1 по довіреності в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 «про визнання заповіту недійсним».

Керуючись ст. ст. 225, 1257, 1261 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 259 263 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог представника позивача ОСОБА_1 по довіреності в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 «про визнання заповіту недійсним».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_15