Справа № 209/1489/17
Провадження № 2/209/40/18
12 березня 2018 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Байбари Г.А.,
при секретарі Герасимчук І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам'янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів,
Після того як відповідач відмовився повернути гроші, а також у зв'язку з постійним знущальним відношенням з боку відповідача та постійними конфліктами у нього виникли психотравматичні фактори, що стали джерелом негативних емоцій і переживань. У зв'язку з вищевикладеними обставинами він постійно відчував фізичні (відчуття фізичного болю) та душевні (відчуття неспокою, хвилювання, образи, дискомфорту) страждання. Внаслідок переживань, порушення нормального ритму життя через безпідставну передачу відповідачу грошових коштів, він зазнав моральної шкоди, яку оцінює в 2000 грн.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Представник відповідача ТОВ «Єврокар Україна» в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності не заявив та не подав відзив на позовну заяву.
Виходячи з наведеного, відповідно до ч. 3. ст. 211, п.1 ч.3 ст. 223, ч.1, ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу у судовому засіданні за відсутності позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення.
Встановивши фактичні обставини, зміст спірних правовідносин та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
В судовому засіданні встановлено, що 06 квітня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна» в особі представника ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 уклали договір фінансового лізингу № 726 (а.с. 19-32).
Згідно п. 1.1 ст. 1 договору його предметом є транспортний засіб - автомобіль DAEWOO GENTRA comfort» 1,5 бензин, КПП механіка, вартістю 9558,82 доларів США (п. 8.2 договору), що на момент укладення договору було еквівалентно 260000,00 грн.
За умовами вказаного договору ТОВ "Єврокар Україна» зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу та передати цей автомобіль у користування позивача, який у свою чергу зобовязався до отримання предмету лізингу, на умовах та в порядку, передбаченому договором, сплатити передбачені даним договором платежі та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору (п. 3.3.1, п. 3.3.3).
Пунктом п.4.1 договору було визначено, що відповідач передає у власність позивачки предмет лізингу не пізніше 90 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісія за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, з урахуванням умов, викладених у п. 1.7 ст. 1 даного договору.
Згідно п. 10.1 лізинговий періодичний платіж це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лизингодавця відповідно до графіку лізингових періодичних платежів (Додаток № 3 до договору). Кожен лізинговий періодичний платіж включає: відсотки за користування обсягом фінансування в розмірі 20 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частини вартості предмету лізингу); комісія за супроводження договору в розмірі 6 відсотків.
Пунктом 10.3 договору було передбачено, що на момент укладення договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмету лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання договору становить 227,37 доларів США, що згідно з обмінним курсом на дату укладення договору становить 5994 грн.
До теперішнього часу відповідач не надав позивачу у користування предмет лізингу та не повернув сплачений ним одноразовий платіж.
Згідно листа Директора ТОВ "Єврокар України" від 22.05.2017 року , вих. 3631, направленного на адресу ОСОБА_1, договір фінансового лізинку №726 від 06.04.2017 року розірваний з 21.04.2017 року на підставі заяви позивача від 21.04.2017 року, а комісія за організацію Договору не підлягає поверненню відповідно п.12.1 Договору (а.с. 16).
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами у справі договору фінансового лізингу транспортного засобу №726 від 06.04.2017 року, суд приходить до висновку про його недійсність.
Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж та положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг".
Відповідно до частин 1 та 2 до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату Лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає із змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Судом встановлено, що договір фінансового лізингу, укладений 06 квітня 2017 року між ТОВ "Єврокар України" та фізичною особою ОСОБА_1 нотаріально не посвідчувався.
Згідно ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Нікчемний договір не породжує тих прав і обовязків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
Правові наслідки недійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України. Положення ст. 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Також суд вважає, що договір, укладений із позивачем, як із споживачем, містить несправедливі умови і допускає істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивачу.
Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.
Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Як вбачається із статей 3 та 10 договору фінансового лізингу № 726 від 06 квітня 2017 року, укладеного між сторонами у справі, в ньому виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Згідно статті 6 спірного договору відповідач, як лізингодавець, не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Хоча пунктом 1.5 передбачена солідарна відповідальність лізингодавця та продавця перед лізингоодержувачем виключно за зобовязаннями щодо якісного предмету лізингу.
Згідно статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмету договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмету договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмету договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязаннями щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Оскільки за спірним договором вибір продавця предмету лізингу здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то ст. 6 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності в період гарантійного строку суперечать положенням ст. 808 ЦК України.
Окрім того, згідно п. 4 частини 1 ст. 34 Закону України " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії
Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Згідно пункту 11-1 ст. 4 вказаного вище закону послуга з адміністрування фінансових активів для придбавання товарі у групах є фінансовою послугою.
У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно п. 3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.
Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. (п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України, послуги з фінансового лізингу ТОВ «Єврокар Україна» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій.
Судом не встановлено, що на момент укладення із позивачем договору фінансового лізингу ТОВ «Єврокар Україна» мало ліцензію для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства у
Отже, суд приходить до висновку, що на момент укладення договору фінансового лізингу від 06 квітня 2017 року між сторонами у справі, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.
Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Таким чином, суд вважає, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу належить визнати недійсним з підстав, передбачених статями 203, 215 ЦК України.
Згідно частин першої, третьої, пятої та шостої статті ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та у постанові від 08 червня 2016 року у справі. № 6-330цс16.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Оскільки спірний правочин визнається судом недійсним, до нього належить застосувати наслідки недійсності правочину.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений ним єдиноразовий платіж за договором фінансового лізингу та комісійний платіж до банку.
Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 2000 грн. не підлягають задоволенню, оскільки за Законом України «Про захист прав споживачів» моральна шкода, повязана з порушенням прав споживачів, може бути відшкодована тільки у випадку надання послуг або товарів неналежної якості.
Оскільки договір фінансового лізингу визнається судом недійсним, будь які послуги чи товари неналежної якості позивачу не надавалися, то відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди.
Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача має бути стягнуто на користь держави судовий збір.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 280 - 282 ЦПК України, суд
Задовольнити позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 726 від 06 квітня 2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення або позивачем та іншими учасниками справи апеляційної скарги, якщо заяву та апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Г.А. Байбара.