Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 686/23737/15-ц

провадження № 61-5830св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Костенка А. М., Гринчука Р. С.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди та знесення септика.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2, яка проживає по сусідству з позивачем по АДРЕСА_1, у жовтні 2014 року самовільно провела обрізку дерев вишні, горіха та сливи на його земельній ділянці, чим завдала йому шкоди на суму 4 800 грн. Крім цього, збудувала септик без дотримання норм ДБН-360-92, оскільки відстань від септика до його житлового будинку складає менше 5 метрів.

На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача на його користь 4 800 грн майнової шкоди та зобов'язати знести септик.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 16 лютого 2016 року до участі у справі залучено ОСОБА_3 як співвідповідача та ОСОБА_4 як третю особу.

У поданих до суду у серпні 2016 року запереченнях проти позову, ОСОБА_2, ОСОБА_3 зазначали, що септик було збудовано за погодженням із позивачем ще в 2012 році і з того часу до подання даного позову до суду претензій стосовно нього в сусідів не виникало, тобто минув трирічний строк позовної давності. Крім того, немає на подвір'ї такого місця, куди можна було б перенести септик з тим, аби він був за 20 м до будинку позивача, оскільки немає 20 м двору. Право власності на будинок позивачем підтверджено лише щодо глинобитного будинку, тоді як на даний час у нього будинок цегляний, на який документів він не надав. Гілля дерев позивача розрослось над земельною ділянкою по АДРЕСА_1 і син позивача дозволив ОСОБА_3 його обрізати в тій частині, що виросла за межу (а. с. 38).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про стягнення майнової шкоди та знесення септика відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки доказів того, що позивачу завдано шкоду внаслідок зрізання дерев саме відповідачами, суду не надано. Також позивачем не доведено того, що внаслідок невідповідності відстані від септика-вигребу до житлового будинку позивача йому створено дискомфорт від неприємних запахів.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 30 червня 2016 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання знести септик скасовано та ухвалено нове рішення. Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3 знести септик-вигріб, розташований по АДРЕСА_1. У іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування шкоди є обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено достатніми та допустимими доказами наявність шкоди, завданої обрізанням гілок, та її розмір. Разом з цим апеляційний суд дійшов висновку, що близькість септика до будинку позивача створює йому дискомфорт внаслідок поширення неприємного запаху, а сам факт порушення вимог санітарного законодавства України при спорудженні септика-вигребу об'єктивно вказує на створення позивачу перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та порушення його права на безпечне для життя і здоров'я довкілля.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 01 грудня 2016 року в частині зобов'язання знести септик-вигріб та залишити в цій частині в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2016 року, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що септик відповідачами було побудовано ще в 2012 році та позивачу було відомо про його існування задовго до звернення до суду за цим позовом. Вказує, що відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 зведений позивачами септик-вигріб не належить до самочинного будівництва, а тому не підлягає знесенню як самочинно побудований. Висновок експерта про невідповідність септика державним будівельним нормам, а також щодо можливого створення перешкод позивачу у користуванні його житловим будинком суперечить фактичним обставинам справи, оскільки відстань між житловими будинками та господарськими будівлями і спорудами в даному випадку слід приймати відповідно до санітарних норм, але не менше 5 м, з розрахунку продуктивності септика та відповідно до кількості осіб, що проживають у житловому будинку. Також помилковим є твердження суду про те, що септик може створювати дискомфорт позивачу від неприємного запаху, оскільки в тому ж висновку зазначено про те, що септик-вигріб щільно закритий бетонним люком, а тому висновки апеляційного суду є необґрунтованими. При будівництві септика позивачами було дотримано норми добросусідства, а також вимоги пункту 3.25а ДБН 360-92, а тому підстави для його знесення відсутні.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Ухвалою від 17 червня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про стягнення матеріальної шкоди та знесення септика призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-7111 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першоїстатті 103 Земельного кодексу України власники та користувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об'єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших обєктів зобовязані дотримувати вимог санітарного законодавства.

Судами встановлено, що позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями, а також земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,10 га, з яких 0,06 га - для обслуговування житлового будинку, 0,04 га - для ведення особистого селянського господарства.

Відповідачі є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, а також земельної ділянки (в частках по 93/4000) площею 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1), для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вказані земельні ділянки сторін є суміжними.

На території земельної ділянки по АДРЕСА_1, що належить відповідачам, знаходиться бетонний септик-вигріб, який використовується за призначенням.

Відстань між септиком-вигребом відповідачів та житловим будинком позивача складає 5,39 м, від септика до вікон житлового будинку позивача - 6,24 м, від вигребу до будинку позивача - 6,76 м.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорювались сторонами.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині наявності підстав для знесення вказаного вище септику-вигребу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що його розміщення не відповідає встановленим чинним законодавством України санітарним нормам та державним будівельним нормам.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки суд дійшов їх з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Так, покладаючи в основу свого рішення висновок ТзОВ «Бюро судових будмедекспертиз» № 368/016, апеляційний суд указав на недотримання позивачами вимог пункту 2.22 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 березня 2011 року № 14, згідно з яким вигреби повинні бути віддалені від стін житлових будівель і споруд на відстань не менше 20 м, а також пункту 3.26 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, відповідно до яких майданчики для компосту, дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитися у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, у тому числі і сусідніх садиб.

Відповідно до пункту 1.1.1 частини 1.1 розділу 1 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць вигрібна яма (вигріб) - інженерна споруда у вигляді поглиблення в землі, виконана з водотривкого матеріалу, призначена для збирання та зберігання рідких відходів, наземна частина якої обладнана щільно прилягаючою кришкою та решіткою для відокремлення твердих відходів.

Рідкі відходи, що утворюються у житлових та громадських будівлях і спорудах за відсутності централізованого водопостачання та водовідведення, допускається зберігати у вигрібних ямах (вигребах). У разі наявності дворових вбиралень вигрібна яма може бути спільною.

Вигріб повинен бути водонепроникним та мати щільно прилягаючу кришку. Об'єм вигребу розраховується виходячи з чисельності населення, що ним користується.

Вигреби необхідно очищати у міру їх заповнення. Перевезення рідких відходів з вигребів та розміщення їх на території приватних володінь, а також використання їх як добрива в сільському господарстві забороняється (частина 2.21. розділу 1 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць).

Згідно з частиною 2.22. розділу 1 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць вигреби повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально-профілактичних закладів, стін житлових та громадських будівель і споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстань не менше 20 м.

Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства.

В умовах нецентралізованого водопостачання вигреби на території присадибної ділянки повинні бути віддалені від індивідуальних колодязів і каптажів джерел на відстань не менше 20 м, при цьому відстань від вигребів до громадських колодязів і каптажів джерел повинна бути не менше 50 м. При цьому слід враховувати напрямок схилу ділянки.

Указаним вище вимогам спірна господарська споруда не відповідає.

Матеріалами справи, у тому числі експертизою № 368/016 під час натурного огляду, встановлено, що об'єкт дослідження - септик-вигріб становить собою ізольовану бетонну споруду, глибиною 1,8 м, яка складається з двох камер-резервуарів, які сполучених між собою. Вказана споруда перекрита залізобетонною монолітною плитою товщиною 17 см з двома отворами, які на момент огляду були щільно закриті, а внутрішні стіни виконані з бетону, при цьому ознак фільтрації наявної в септику рідини у ґрунті не виявлено.

Пунктом 3.26 ДБН 360-92** встановлено, що відповідно до санітарних вимог майданчики для компосту, дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитись у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, в тому числі і сусідніх садиб, сараї для утримання худоби і птиці - не ближче 12 м. Господарські будівлі й гаражі допускається об'єднувати на суміжних ділянках.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині вирішення питання про знесення септика, суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку встановленим порушенням відповідачами при спорудженні септика-вигребу санітарних норм, державних будівельних норм та висновку судової будівельно-технічної експертизи, щодо недотримання мінімальної відстані від спірних споруд до житлового будинку позивача.

Доводи касаційної скарги щодо дотримання відповідачами санітарних та будівельних норм спростовуються висновками експертизи та додаткового правового аналізу не потребують.

Твердження заявника про відсутність підстав вважати, що використання септика-вигребу може створювати неприємний запах, є підставою для відмови у позові, колегія суддів відхиляє, оскільки сам факт зведення спірної споруди без дотримання встановлених законодавством України відповідних норм з урахуванням фактичних обставин справи вказує на порушення прав позивача.

Доводи касаційної скарги щодо того, що септик-вигріб не належить до самочинного будівництва, а тому не підлягає знесенню, правового значення для вирішення цього спору не має, а тому до уваги не приймається.

Інші доводи касаційної скарги не вказують на наявність підстав для скасування судового рішення, які передбачені статтями 411-414 ЦПК України.

Отже, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Беручи до уваги зазначене вище, колегія суддів вважає, що апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин учасників справи, встановив фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині знесення септику.

В іншій частині позову (відшкодування майнової шкоди) рішення суду не оскаржувалось.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк