АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року

м. Харків

справа № 643/10449/17

провадження № 22ц/790/577/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Коваленко І.П., Піддубного Р.М.,

за участі секретарів Огар І.В., Кучер Ю.Ю.,

імя (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2017 року в складі судді Єрмак Н.В.,

у с т а н о в и л а :

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути на його користь:

- суму матеріального збитку за вимушене користування послугами таксі в розмірі 8 249 грн.,

- витрати на оренду автомобіля в розмірі 180 000 грн.;

- витрати на послуги адвоката в розмірі 40 000 грн.;

- моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.;

- сплачений судовий збір в розмірі 1 600 грн.

Позов мотивовано тим, що 04 серпня 2016 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем Опель Вектра, державний номер НОМЕР_1, порушивши пункти 10.1, 104 Правил дорожнього руху, скоїв зіткнення з належним позивачу автомобілем ВАЗ 21013, державний номер НОМЕР_2 АК. Вина відповідача встановлена постановою Московського районного суду м. Харкова від 19 травня 2017 року та постановою Апеляційного суду Харківської області від 11 липня 2017 року.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 зазнав матеріальних збитків. Будучи позбавлений можливості користуватися належним йому автомобілем, позивач був вимушений користуватися послугами таксі та орендувати транспортний засіб для повсякденного життя та роботи. Крім того, позивач вважає, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яку оцінив у 10 000 грн.

ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов є недоведеним, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження вимог.

10 листопада 2017 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову; стягнути на його користь судовий збір за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки всім обставинам справи та наданим доказам на підтвердження позовних вимог.

21 лютого 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків викладених в рішенні суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України встановлено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Матеріали справи свідчать, що 04 серпня 2016 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем Опель Вектра, державний номер НОМЕР_1, порушивши пункти 10.1, 104 Правил дорожнього руху, скоїв зіткнення з належним позивачу автомобілем ВАЗ 21013, державний номер НОМЕР_2 АК. Вина відповідача встановлена постановою Московського районного суду м. Харкова від 19 травня 2017 року та постановою Апеляційного суду Харківської області від 11 липня 2017 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказував, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль зазнав технічних пошкоджень. У звязку з тривалим розглядом справи в адміністративному провадженні він не міг отримати страхове відшкодування. ОСОБА_3 «Страхова компанія «ВУСО» від 10 листопада 2016 року № 7072/687148 ОСОБА_1 було повідомлено про зупинення строків про прийняття рішення про виплату (відмову у виплаті) страхового відшкодування через відсутність постанови суду в справі про адміністративне правопорушення. Коштів на самостійне відновлення автомобіля ОСОБА_1 не мав, через що зазнавав душевних страждань.

Будучи позбавлений можливості користуватися належним йому автомобілем, ОСОБА_4 був змушений орендувати інший транспортний засіб та користуватися послугами таксі.

01 вересня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в простій письмовій формі було укладено Договір оренди автомобіля, відповідно до умов якого позивачу було надано в оренду автомобіль «HYUNDAI Sonata», держаний номер НОМЕР_3, на строк з 01 вересня 2016 року до 01 вересня 2017 року, зі сплатою орендної плати в розмірі 15 000 грн. щомісячно (а. с. 23-24).

Відповідно до розрахунку наданого позивачем витрати на оренду автомобіля склали 180 000 грн., витрати на послуги таксі 8 249 грн.

Період користування позивачем послугами таксі, який він зазначає в позові, співпадає з періодом оренди автомобіля, який зазначений в Договорі оренди.

Згідно з інформацією, викладеною в листі ОСОБА_3 «Страхова компанія «ВУСО» від 04 квітня 2018 року № 2686 вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 14 870 грн., матеріальний збиток (з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу у розмірі 70 %) склав 11 798 грн. 63 коп.

Зазначаючи про фінансову неможливість відновити пошкоджений автомобіль, ОСОБА_5 укладає Договір оренди автомобіля, орендна плата якого за один місяць перевищує вартість всього відновлювального ремонту, та одночасно користується послугами таксі.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Завдану моральну шкоду ОСОБА_1 повязує саме з відсутністю у нього транспортного засобу. Зазначає, що через фінансову неможливість відновити автомобіль був позбавлений можливості вільного пересування, що вплинуло на порядок його громадського життя та тренерську діяльність. Пояснював, що був змушений відмовлятися від участі у турнірах та участі у семінарах, тому, що не міг діставатися до місць їх проведень, що завдавало йому значних душевних страждань, які він оцінує у 10 000 грн.

Вказані доводи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вищевказаного Договору оренди ОСОБА_5 користувався орендованим транспортним засобом протягом року - з 01 вересня 2016 року до 01 вересня 2017 року. Тобто, позивач мав матеріальну змогу задовольнити власні потреби у користуванні автомобілем та можливість вільного пересування.

Крім того, на підтвердження тренерської діяльності позивач надав один Регламент проведення ХІ Всеукраїнського турніру з боксу серед юнаків та дівчат, який лише є офіційним запрошенням для участі у змаганням. Відповідно до інформації, зазначеної у Регламенті, організація питання відправлення учасників турніру вирішується організаціями, що їх відправляють.

Також, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 40 000 грн.

В пунктах 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесеним ним витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в їх стягненні.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши матеріали справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного ОСОБА_2.

Повне судове рішення складене 23 квітня 2018 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.П. Коваленко

ОСОБА_7