Справа № 457/708/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Грицьків В.Т.
Провадження № 22-ц/783/4835/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, їхніх представників -

ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхнього представника ОСОБА_4 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхнього представника ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Трускавецької державної нотаріальної контори, Львівської обласної ради, Дрогобицького міжміського бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, Трускавецької міської ради про визнання свідоцтва про право на спадщину дійсним, визнання права власності на домоволодіння та визнання дійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхній представник ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом (а.с. 22-28 т. 1), в якому просили:

визнати дійсним видане Дрогобицькою державною нотаріальною конторою і зареєстроване за №1-870 в Дрогобицькому бюро технічної інвентаризації свідоцтво про право на спадщину від 29.10.1958 року за ОСОБА_7 після смерті її рідної сестри ОСОБА_8 на домоволодіння по АДРЕСА_1, яке ОСОБА_8 отримала згідно рішення виконавчого комітету Дрогобицької районної ради депутатів трудящих від 27.08.1946 року, як взаємозалік з переселеною родиною на виконання Міждержавної Угоди від 09.09.1944 року за залишене нею в 1945 році в с.Чорноріки Кроснянського повіту Жешівського воєводства у Польщі майно;

визнати за ОСОБА_7 право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її рідної сестри ОСОБА_8 і зобов'язати державного нотаріуса державної нотаріальної контори видати свідоцтво про право на спадщину на ОСОБА_7 на вказане домоволодіння в цілому;

визнати дійсним договір дарування від 14.08.1959 року за №1-7250 домоволодіння по АДРЕСА_1,. укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9;

визнати за ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину домоволодіння на АДРЕСА_1;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_10 на 1/2 частину домоволодіння на АДРЕСА_1 на підставі завідомо незаконного рішення суду від 11.05.1959 року, та всі наступні правовстановлюючі документи на це домоволодіння;

зобов'язати спадкоємців ОСОБА_10 добровільно повернути ОСОБА_7 та її спадкоємцям домоволодіння на АДРЕСА_1 або примусово їх виселити із вказаного домоволодіння, в якому вони проживають незаконно;

зобов'язати органи влади Львівську обласну раду, Трускавецьку міську раду та уповноважений орган договірної сторони України виконати Міждержавну угоду від 09.09.1944 року - провести взаємозалік з переселеною в 1945 році ОСОБА_11 та її спадкоємцями в повному об'ємі;

судові витрати та відшкодування матеріальної та моральної шкоди (розмір якої позивачі не зазначають) покласти солідарно на всіх відповідачів.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 - мати позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка була рідною сестрою ОСОБА_8, якій на праві власності належало домоволодіння на АДРЕСА_1, яке ОСОБА_8 отримала згідно рішення виконавчого комітету Дрогобицької районної ради депутатів трудящих від 27.08.1946 року, як взаємозалік з переселеною родиною на виконання Міждержавної Угоди від 09.09.1944 року за залишене нею в 1945 році в с.Чорноріки Кроснянського повіту Жешівського воєводства у Польщі майно.

Після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на вказане вище домоволодіння набула їхня (позивачів) мати ОСОБА_7 в порядку спадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.10.1958 року, виданого Дрогобицькою державною нотаріальною конторою і зареєстрованого за №1-870 в Дрогобицькому бюро технічної інвентаризації, проте, на підставі завідомо незаконного, на думку позивачів, рішення народного суду 2-ої дільниці м.Дрогобича від 11.05.1959 року ОСОБА_10 незаконно набув право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, яке в подальшому перейшло до його правонаступників, що свідчить про незаконність набуття права власності на це нерухоме майно і його правонаступниками.

Звертають увагу на те, що згідно договору дарування від 14.08.1959 року, який є діючим і ніким не скасований, ОСОБА_7 подарувала 1/2 частину спірного домоволодіння своєму зятю ОСОБА_9, право на яке належало їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.10.1958 року.

Позивачі вважають, що лише вони, як єдині спадкоємці після смерті своєї матері ОСОБА_7, яка була єдиним спадкоємцем після смерті своєї рідної сестри ОСОБА_8, мають законне право власності на спірне домоволодіння, оскільки їхня мати за життя належним чином оформила свої спадкові права на це нерухоме майно і від прийняття спадщини після смерті своєї сестри не відмовлялась, однак, їм спадщину не оформляють, а беруть до уваги завідомо незаконні рішення суду, на підставі яких право власності на домоволодіння набув ОСОБА_10, який не був родичем померлої ОСОБА_8, та його правонаступники.

Крім того, зазначають, що Договірна сторона Україна по сьогодні не виконала статті 1 Міждержавної Угоди від 09.09.1944 року «Про евакуацію українського населення з території Польщі», яка є частиною національного законодавства України та обов'язковою до виконання, щодо переселеної ОСОБА_8, не провівши з нею належний взаємозалік, оскільки вартість залишеного нею в 1945 році в Польщі в с. Чорноріки, Кроснянського повіту, Жешівського воєводства нерухомого майна (домоволодіння та землі) була більшою, ніж вартість нерухомого майна, яке вона отримала на Україні (нерухомого майна, залишеного родиною ОСОБА_12 в Україні у зв'язку з переселенням на територію Польщі).

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 15.06.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхній представник ОСОБА_4, просять рішення скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Свої доводи апелянти обґрунтовують тим, що суд розглянув справу у їхній відсутності, без урахування тієї обставини, що попередній адвокат недобросовісно виконував представницькі функції, у зв'язку з чим вони звернулись за правовою допомогою до іншого адвоката, з яким було укладено угоду лише 14.06.2017 року, про що вони надали суду підтверджуючі документи, та без урахування їхнього клопотання про перенесення судового засідання на цій підставі та у зв'язку із перебуванням представника ОСОБА_4 у відрядженні, порушивши в такий спосіб їхні процесуальні права, зокрема, право брати участь в судовому засіданні через своїх представників, оскільки позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є особами похилого віку, учасниками війни, інвалідами 1 та 2 групи, а також право на користування правовою допомогою адвоката.

Крім того, звертають увагу, що при вирішенні справи по суті, судом не було враховано, що ОСОБА_10 не мав права успадковувати після смерті ОСОБА_8 1/2 частину спірного домоволодіння на АДРЕСА_1, оскільки документів, які б підтверджували його родинний зв'язок з ОСОБА_8, перебування під її опікою та/або факт його усиновлення, він державному нотаріусу не подавав, а звернувся безпосередньо до суду, який виніс завідомо незаконне рішення від 11.05.1959 року.

На думку апелянтів, суд, покликаючись на рішення суду від 11.05.1959 року, ухвалене у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 29.10.1958 року та повернення майна, повинен був перевірити факти, описані в цьому рішенні, і дати їм належну правову оцінку, а також перевірити правильність застосування судом норм матеріального права при вирішенні цієї справи.

Вважають, що ОСОБА_10 протизаконно набув право особистої власності на майно евакуйованої у 1945 році одинокої ОСОБА_8 на підставі рішення суду, а не правовстановлюючих документів, тим самим позбавивши їх, як законних спадкоємців ОСОБА_7, права власності на спірне домоволодіння, яке їхня мати законно успадкувала після смерті своєї сестри ОСОБА_8

Безпідставними апелянти вважають й посилання суду на рішення народного суду м.Дрогобича від 20.10.1971 року про поділ спірного домоволодіння, оскільки це рішення теж, на їхню думку, є завідомо незаконним.

Вказують, що свідоцтво про право на спадщину від 29.10.1958 року, видане їхній матері ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8 на спірне домоволодіння, та договір дарування від 14.08.1959 року, укладений між ОСОБА_7 та її зятем ОСОБА_9, є дійсними, проте, ці обставини також умисно залишились поза увагою суду.

Крім того, зазначають, що розрахунки з переселеною у 1945 році в Сталінську область ОСОБА_8 із території Польщі (с. Чорноріки Кроснянського повіту Жешівського воєводства) не було проведено в повному обсязі відповідно до Постанови Ради Міністрів УРСР від 11.08.1948 року №1684 «Про порядок проведення взаємних розрахунків з переселенцями з Польщі після грошової реформи» через обласні, районні, міські та селищні фінансові відділи в порядку, визначеному відповідною Інструкцією по здійсненню Угоди між Урядом Української РСР і Польським Комітетом Національного Визволення, затвердженою Радою Міністрів УРСР від 23.10.1948 року №2415, оскільки неправильно (помилково) оцінено залишене майно ОСОБА_8 в с.Чорногірки на території Польщі і, як наслідок, неправильно проведено взаємозалік Договірною стороною України в м.Трускавець.

Інші учасники справи, окрім сторони позивачів, в судове засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи всі були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку (а.с.28, 29, 31, 33, 37 т.3), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 заявляла клопотання про залучення до участі у справі Міністерство закордонних справ України, однак, їй було відмовлено, оскільки апеляційний суд не наділений повноваженнями залучати на стадії апеляційного розгляду справи нових учасників, які не брали участі в розгляді справи у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивачів в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є будинковолодіння на АДРЕСА_1.

Вказане будинковолодіння, яке на той час складалось із дерев'яного житлового будинку («А-І») з однією житловою кімнатою, однією кухнею та дерев'яною верандою, та господарської споруди (сараю «Б-І»), розташованих на земельній ділянці розміром 819,04 кв.м., було передане у власність ОСОБА_8 на підставі рішення виконкому Дрогобицької районної ради депутатів трудящих №17 від 27.08.1946 року «Про затвердження розрахунку з переселенцями» на виконання Угоди між Урядом Української РСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 року, як взаємозалік за майно, яке вона залишила в с. Чорноріки, Кросненського повіту, Жешівського воєводства на території Польщі у зв'язку з переселенням у 1945 році на територію України у Сталінську область. До цього, майно належало ОСОБА_12, який його залишив у зв'язку з переселенням на територію Польщі (а.с.167 зворот, 170, 171, 197-199 т.1, арк.№5,12-15 інвентаризаційної справи №766).

Реєстрація будинковолодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 на праві особистої власності була проведена на підставі рішення Трускавецького міськвиконкому №6/1268 від 19.09.1950 року (арк.№12 інвентаризаційної справи №766).

Після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.153 т.1), будинковолодіння по АДРЕСА_1 успадкувала її рідна сестра (мати позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3) ОСОБА_7 (яка мешкала в АДРЕСА_2) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 29.10.1958 року за реєстровим №1-6870 (а.с. 189 т.1, арк.№56 інвентаризаційної справи №766).

На підставі вказаного вище свідоцтва про право на спадщину від 29.10.1958 року, 03.11.1958 року було проведено реєстрацію будинковолодіння по АДРЕСА_1 на праві особистої власності за ОСОБА_7 (арк.№57 інвентаризаційної справи №766).

Рішенням народного суду 2-ої дільниці м.Дрогобича від 11.05.1959 року, яке набрало законної сили 17.06.1959 року, у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про визнання свідоцтва про право спадкування недійсним та повернення будинку, було частково задоволено позов ОСОБА_10 і свідоцтво про право на спадщину, видане Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 29.10.1958 року на ОСОБА_7, визнано недійсним на половину домоволодіння по АДРЕСА_1. Визнано власником половини цього будинковолодіння ОСОБА_10 та зобов'язано ОСОБА_7 повернути ОСОБА_10 половину будинковолодіння (а.с.191-193 т.1, арк.№26-28 інвентаризаційної справи №766).

14.08.1959 року на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом Дрогобицької державної нотаріальної контори Власовою З.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1-7250, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_9 (правильно «ОСОБА_9» відповідно до рішення Галицького районного суду м.Львова від 19.11.2009 року в справі №2-о-156/2009р (арк.№109 інвентаризаційної справи №766) половину будинковолодіння по АДРЕСА_1 (а.с.172 т.1, арк.№25 інвентаризаційної справи №766).

Після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.158 т.1), належну йому на праві власності 1/2 частину вказаного будинковолодіння по АДРЕСА_1 успадкували його дружина ОСОБА_16 та неповнолітня дочка ОСОБА_17, 1960 року народження, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 08.12.1970 року та зареєстрованого в реєстрі за №8010 (а.с.226 т.1, арк.№61 інвентаризаційної справи №766).

В подальшому, рішенням народного суду м.Дрогобича Львівської області від 20.10.1971 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_16 про реальний розподіл будинковолодіння, позов ОСОБА_9 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_16 у користь ОСОБА_9 807 крб. грошової компенсації за належну йому 1/2 частину будинковолодіння, а у власність ОСОБА_16 залишено 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1, яка раніше належала ОСОБА_9 (арк.№94 інвентаризаційної справи №766).

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Отже, ОСОБА_16 (після укладення 03.06.1977 року шлюбу із ОСОБА_18 змінила прізвище «ОСОБА_16» на «ОСОБА_16») та її дочка ОСОБА_17 (після укладення 06.09.1980 року шлюбу з ОСОБА_19 змінила прізвище «ОСОБА_17» на «ОСОБА_17») стали співвласниками спірного будинковолодіння по АДРЕСА_1 в цілому, успадкувавши 1/2 частину будинковолодіння після смерті свого чоловіка та батька ОСОБА_10, який набув право власності на цю частку будинку на підставі рішення народного суду 2-ої дільниці м.Дрогобича від 11.05.1959 року, а іншу 1/2 частину, яка належала ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 14.08.1959 року, укладеного з ОСОБА_7 (матір'ю позивачів), - на підставі рішення народного суду м.Дрогобича Львівської області від 20.10.1971 року.

Вказані вище рішення судів набрали законної сили у встановленому на момент їх ухвалення порядку, а тому відповідно до статті 18 ЦПК України (стаття 14 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду) не можуть бути предметом оцінки їх на відповідність вимогам закону при розгляді судом даної справи.

Отже, з урахуванням наведених вище та встановлених судом фактичних обставин справи, підстав для висновку про те, що ОСОБА_10, а в подальшому, його дружина та дочка набули права власності на спірне будинковолодіння незаконно, в колегії суддів немає.

На момент розгляду справи в суді, власником спірного будинковолодіння є відповідач ОСОБА_6 (а.с.160-163 т.1), яка набула право власності на нього на підставі договору дарування 3/4 частин будинку, укладеного 13.08.2014 року із ОСОБА_16 (дарувальником) та посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Ломакіною О.Я. за реєстровим №467 (арк.№138-142 інвентаризаційної справи №766), та в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_17 1/4 частин будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12.02.2015 року приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Ломакіною О.Я. (арк.№151-154 інвентаризаційної справи №766).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність заявлених позивачами до правонаступників ОСОБА_10 позовних вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для вирішення даного спору по суті, давши належну правову оцінку доказам, які були досліджені судом у судовому засіданні.

Що ж стосується вимоги позивачів про зобов'язання органів влади Львівську обласну раду, Трускавецьку міську раду та уповноважений орган Договірної сторони України виконати Міждержавну угоду від 09.09.1944 року та провести взаємозалік з переселеною в 1945 році ОСОБА_11 та її спадкоємцями в повному об'ємі, то слід зазначити наступне.

Переселення осіб із території Польщі в Україну впродовж 1944-1946 років здійснювалось відповідно до Угоди між Урядом Української РСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 року.

Розрахунки з переселенцями проводились відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 11.08.1948 року №1648 «Про порядок проведення взаємозаліків з переселенцями з Польщі та Чехословаччини після грошової реформи» через обласні, міські та селищні фінансові відділи в порядку, визначеному Інструкцією по здійсненню Угоди між Урядом Української РСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР, затвердженою постановою Ради Міністрів УРСР від 23.10.1948 року №2415.

З матеріалів справи, які вже зазначались вище (а.с.167 зворот, 170, 171, 197-199 т.1, арк.№5,12-15 інвентаризаційної справи №766), встановлено, що ОСОБА_8, 1889 року народження, в 1945 році була переселена з с. Чорноріки, Кросненського повіту, Жешівського воєводства, Польщі, на територію України у Сталінську область, залишивши на території Польщі нерухоме майно, вартістю 1890 крб. в тодішніх цінах.

На підставі рішення виконкому Дрогобицької районної ради депутатів трудящих №17 від 27.08.1946 року «Про затвердження розрахунку з переселенцями» на виконання Угоди між Урядом Української РСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 року, як взаємозалік за майно, яке ОСОБА_8 залишила в с. Чорноріки, Кросненського повіту, Жешівського воєводства на території Польщі у зв'язку з переселенням у 1945 році на територію України, їй було передано у власність будинковолодіння на АДРЕСА_1, яке до проведення взаємозаліку належало родині ОСОБА_12, вартістю 2364 крб. у тодішніх цінах, який це будинковолодіння залишив у зв'язку з переселенням на територію Польщі (а.с.167 зворот, 170, 171, 197-199 т.1, арк.№5,12-15 інвентаризаційної справи №766).

Таким чином, підстав для висновку про те, що з ОСОБА_8 у встановленому на той час порядку не було проведено взаєморозрахунку (взаємозаліку) за залишене нею на території Польщі майно, немає.

Отже, і в цій частині вирішення спору колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених вимог позивачів.

Доводи апелянтів про те, що суд завершив розгляд справи у їхній відсутності, не вказує на допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, оскільки позивачі та їхні представники неодноразово брали участь у судових засіданнях по даній справі, суд неодноразово вживав заходів щодо витребування документів (інформації), про що вони просили у своїх численних клопотаннях, а тому підстав для висновку про те, що суд неповно з'ясував усі обставини, які мають правове значення для правильного вирішення даного спору, в колегії суддів немає.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхнього представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 квітня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.