Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 335/56/16-ц

провадження № 61-5873св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області,

відповідач - головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -товариство з обмеженою відповідальністю «Постулат»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Кравченко Л. Ю. від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Савченко О. В., Кочеткової І. В., Маловічко С. В., від 04 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області (далі - РВ ФДМ України у Запорізькій області), головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області (далі - ГУ ДКС України в Запорізькій області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Постулат» (далі - ТОВ «Постулат»), про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2005 року та 15 лютого 2006 року у результаті проведеної приватизаційної процедури були відчужені на користь ТОВ «Постулат» шляхом продажу на аукціоні об'єкти незавершеного будівництва, а саме: житлові будинки під номерами 1, 2 і 3 по АДРЕСА_1.

Також позивач зазначав, що у зв'язку із невиконанням ТОВ «Постулат» зобов'язань за вищевказаними договорами, рішеннями господарського суду Запорізької області від 29 березня та 27 липня 2010 року було розірвано вищезазначені договори, а 03 квітня 2012 року ТОВ «Постулат» повернуло об'єкти незавершеного будівництва - житлові будинки під номерами 2, 3 по АДРЕСА_1 у власність держави.

ОСОБА_3, посилаючись на те, що 06 серпня 2014 року до нього перейшло право вимоги ТОВ «Постулат» щодо повернення коштів, сплачених за договорами купівлі-продажу об'єктів незавершеного будівництва - житлових будинків № № 2 і 3 по АДРЕСА_1, у зв'язку з їх розірванням, при цьому РВ ФДМ України у Запорізькій області вищеперелічене нерухоме майно було повторно реалізоване, просив стягнути 392 703,00 грн, сплачених ТОВ «Постулат» за об'єкти незавершеного будівництва - житлові будинки № № 2, 3 по АДРЕСА_1 за рахунок Державного бюджету України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Державною програмою приватизації на 2012-2014 роки процедуру та механізм повернення покупцям коштів, сплачених за об'єкт приватизації, не було передбачено.

При цьому, місцевий суд дійшов висновку про те, що Державна програма приватизації на 2000-2002 роки, яка передбачала порядок повернення покупцям коштів, сплачених за об'єкт приватизації у разі розірвання договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації у зв'язку з невиконанням їх умов або визнання їх недійсними, перестала діяти з 19 лютого 2012 року із втратою чинності Законом України «Про Державну програму приватизації», проте акти цивільного законодавства не мають зворотної дії у часі (стаття 5 ЦК України).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04 серпня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на час повторного продажу незавершених об'єктів будівництва за договорами від 13 лютого 2014 року спеціальні нормативні акти, якими регулювалися спірні правовідносини на час їх виникнення втратили чинність, а тому висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для повернення ОСОБА_3 коштів є правильним; Законом України «Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва» і умовами договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації повернення покупцеві сплачених ним коштів у випадку розірвання договору не передбачалося, тому такий порядок встановлюється та регулюється не загальними, а спеціальними нормами; центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надмірно зарахованих до бюджету, є Державна казначейська служба (Казначейство України), яке участі у справі не брало.

Усерпні 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 серпня 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що спірні правовідносини регулюються Державною програмою приватизації на 2000-2002 роки; Порядок повернення у державну власність об'єктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об'єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 32, не втратив чинності; право вимоги сплачених за об'єкти приватизації коштів виникло після розірвання договорів купівлі-продажу, у зв'язку із чим підлягає застосуванню законодавство, що було чинним на цей момент; судами не застосовано положень статті 1212 ЦК України; судами не вжито заходів щодо заміни належного відповідача або залучення співвідповідача.

У жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу РВ ФДМ України по Запорізькій області, в якому зазначається, що спірні правовідносини виникли з моменту повторного продажу об'єктів незавершеного будівництва, у зв'язку із чим регулюються положеннями Державної програми приватизації на 2012-2014 роки; Порядок повернення покупцям коштів, сплачених за об'єкт приватизації, у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу, затверджений наказом Фонду державного майна України від 15 серпня 2000 року № 1701, визнано таким, що втратив чинність згідно із наказом Фонду державного майна України від 13 травня 2013 року № 624, отже на момент повторного продажу об'єктів незавершеного будівництва не було передбачено процедури повернення покупцям коштів, сплачених за об'єкт приватизації у разі розірвання договорів купівлі-продажу, у зв'язку із чим просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

У жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу ГУ ДКС України в Запорізькій області, в якому вказано про те, що ОСОБА_3 помилково вказує на незастосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки з цих підстав позов ОСОБА_3 уже пред'являвся та ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2015 року провадження у справі було закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 205 ЦПК України (відмова від позову), у редакції, яка була чинною на момент вирішення вказаного питання, у зв'язку із чим, просить його касаційну скаргу відхилити, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 до РВ ФДМ України у Запорізькій області, ГУ ДКС України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ТОВ «Постулат», про стягнення коштів призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною першою статті 414 ЦПК України визначено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна норма містилася й у ЦПК України, 2004 року, який був чинним на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій (стаття 205).

Судами встановлено, що 15 серпня 2005 року, на аукціоні ТОВ «Постулат» придбало у РВ ФДМ України у Запорізькій області за відповідними договорами купівлі-продажу об'єкти незавершеного будівництва, а саме: житлові будинки № 2 і № 3 по АДРЕСА_1 (а. с. 40-43, 43 зворот).

На виконання умов вищевказаних договорів від 15 серпня 2005 року ТОВ «Постулат» сплачено 216 253,00 грн та 176 450,00 грн (а. с.120-123).

Рішеннями господарського суду Запорізької області від 29 березня 2010 року у справі 17/4д/10 та від 27 липня 2010 року у справі № 12/4/10 задоволено позовні вимоги РВ ФДМ України по Запорізькій області, зазначені договори купівлі-продажу від 15 серпня 2005 року розірвані та зобов'язано ТОВ «Постулат» повернути об'єкти незавершеного будівництва, а саме житлові будинки № № 2, 3 по АДРЕСА_1 у власність держави (а. с. 44-50).

03 квітня 2012 року ТОВ «Постулат» повернуло вищеперелічене нерухоме майно у державну власність згідно з актами приймання-передачі. Об'єкти прийняті РВ ФДМ України по Запорізькій області. В кожному із двох актів вказано, що ТОВ «Постулат» під час володіння об'єктами незавершеного будівництва збитків не нанесено (а. с. 51, 52).

У квітні 2012 року РВ ФДМ України у Запорізькій області повідомило, що повернення коштів здійснюється на підставі рішення суду і джерелом розрахунків є кошти, одержані органом приватизації від повторного продажу об'єкта, повернутого у власність держави (а. с. 54).

Згідно із договорами купівлі-продажу від 13 лютого 2014 року відбувся повторний продаж об'єктів незавершеного будівництва, а саме: житлових будинків № № 2, 3 по АДРЕСА_1 (а. с. 56-61).

06 серпня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу права вимоги підприємства банкрута до ОСОБА_3, який став переможцем аукціону з придбання нематеріального активу банкрута ТОВ «Постулат», перейшло його право вимоги до РВ ФДМ України у Запорізькій області вартості незавершеного будівництва, а саме: житлових будинків № № 2, 3 по АДРЕСА_1 (а. с. 36).

Під час розгляду справи РВ ФДМ України у Запорізькій області та ГУ ДКС України в Запорізькій області неодноразово вказували на неможливість повернути кошти через відсутність законодавчо закріпленої процедури повернення коштів покупцям, сплачених за об'єкти приватизації, у разі розірвання договору купівлі-продажу.

Таким чином, як убачається з матеріалів справи, спір виник з приводу повернення коштів внаслідок розірвання договорів купівлі-продажу державного майна, укладених у порядку приватизації, та наступного продажу цих об'єктів приватизації іншому покупцю.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦПК України, 2004 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України (в редакції на час вирішення спору) право звертатися до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Пунктом 1 частини першої статті 12 ГПК України (в редакції на час вирішення спору) передбачалося, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать, зокрема об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані.

Статтею 30 Закону України «Про приватизацію державного майна» встановлено, що спори щодо приватизації державного майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Таким чином, за загальним правилом, розгляд спорів, які виникли у правовідносинах, пов'язаних з приватизацією державного майна, належить до господарської юрисдикції.

Спірна сума коштів, заявлена до стягнення, була отримана відповідачем на підставі розірваних договорів купівлі-продажу об'єктів незавершеного будівництва, укладених в порядку приватизації державного майна шляхом проведення аукціону на підставі Законів України «Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва» та «Про приватизацію державного майна». Відтак, враховуючи характер спірних відносин справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред'явлення позову, у тому числі, фізичною особою, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, не змінює правову природу юридичного спору та у даному випадку не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Такий же правовий висновок щодо віднесення до господарської юрисдикції спорів, пов'язаних із приватизацією державного майна, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі № 125/703/16-ц, де поміж іншого вказано й про те, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів не тільки юридичних осіб і держави, але й фізичних осіб (стаття 2 ГПК України).

Враховуючи викладене та у зв'язку з тим, що суди як першої, так і апеляційної інстанцій розглянули по суті господарський спір, ухвалені рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі, із роз'ясненням позивачу права на звернення до суду з позовом в порядку, передбаченому ГПК України.

Керуючись статтями 255, 409, 414, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 серпня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3до регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Постулат», про стягнення коштів закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк