Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 296/9624/14-ц

провадження № 61-1155св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Імексбанк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Імексбанк» Гаджиєва СергіяОлександровича,

представник позивача - Большешапова ЮліяОлександрівна,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 червня 2015 року в складі судді Колупаєва В. В. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 січня 2016 року в складі суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 14 травня 2007 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого останньому наданий кредит в сумі 24 300 дол. США строком до 13 травня 2010 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитом, який доповнено додатковими угодами. Банк виконав взяті на себе зобов'язання, а боржник передбачені договором умови щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконує, у зв'язку з чим станом на 15 жовтня 2014 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 19 630 дол. США 11 центів, що за курсом Національного банку України еквівалентно 254 249 грн 15 коп., з яких: заборгованість за кредитом 13 370 дол. США; заборгованість зі сплати відсотків 1 265 дол. США 83 центи; пеня 564 дол. США 28 центів; штраф 2 430 дол. США.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 83 від 14 травня 2007 року в сумі 254 249 грн 15 коп.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 03 червня 2015 року позов ПАТ «Імексбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Імексбанк» 254 249 грн 15 коп. заборгованості за кредитним договором № 83 від 14 травня 2007 року та 1 649 грн 96 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконав зобов'язань, передбачених кредитним договором, у зв'язку із чим у боржника утворилась спірна сума кредитної заборгованості, а тому вимога банку про стягнення указаної заборгованості за простроченим кредитом, відсотками та штрафними санкціями підлягає задоволенню. При цьому зазначено, що у даній справі не підлягає задоволенню заява ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 13 січня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. При цьому зазначено про правильність висновків суду першої інстанції відносно відсутності підстав для застосування у даній справі строку позовної давності, оскільки зобов'язання за кредитним договором складалися із обов'язку сплачувати чергові платежі передбачені графіком погашення заборгованості та мали бути виконані позичальником повністю до 13 травня 2010 року, з матеріалів справи вбачається здійснення ОСОБА_3 погашення частини простроченої заборгованості за кредитним договором після указаного строку, останнє з яких відбулось 24 листопада 2011 року на суму 500 дол. США, у зв'язку із чим перебіг позовної давності перервався відповідними діями позичальника, а із даним позовом до суду банк звернувся 22 жовтня 2014 року, без пропуску строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ПАТ «Імексбанк».

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. На думку скаржника, судами не враховано, що із повної суми кредитної заборгованості позичальник отримав лише 10 тис. дол. США, ним було повністю повернуто 10930 дол. США, а також відповідні відсотки в сумі 6 612 дол. США 41 цент, а надані банком на підтвердження своїх вимог заяви від 30 травня 2007 року на видачу готівки в сумі 1 700 дол. США та в сумі 12 600 дол. США ним не підписувались. Скаржник вказує на те, що він припинив сплачувати кредитну заборгованість у 2008 році, у зв'язку із чим банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Банк не надав будь-яких доказів того, що часткове погашення кредитної заборгованості на суму 500 дол. США 24 листопада 2011 року вчинено саме ним, а тому він своїми діями не переривав строку позовної давності.

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «Імексбанк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Імексбанк» Гаджиєва С. О., діючи через представника - ОСОБА_2, подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є надуманими та не відповідають обставинам справи. Зокрема, судом першої інстанції на підставі належних доказів, наданих банком, установлено отримання позичальником повної суми кредиту в розмірі 24 300 дол. США, що підтвердив також і суд апеляційної інстанції, який досліджував оригінали виписок по рахункам ОСОБА_3 Крім того, 24 листопада 2011 року позичальник здійснив часткове погашення кредитної заборгованості на суму в розмірі 500 дол. США, що перервало перебіг строку позовної давності, а новий його перебіг необхідно рахувати з указаного часткового погашення, у зв'язку із чим банк не пропустив визначені законом строки для звернення до суду із даним позовом. У відзиві на касаційну скаргу позивач просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 рокусправу призначено до судового розгляду.03 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Судами встановлено, що 14 травня 2007 року між акціонерним комерційним банком «Імексбанк», правонаступником якого є ПАТ «Імексбанк», та ОСОБА_3 укладений договір кредиту № 83, відповідно до якого кредитор надав, а позичальник отримав кредит в сумі 24 300 дол. США, з кінцевим терміном повернення 13 травня 2010 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних, з 11 квітня 2008 року - 16 % річних згідно додаткової угоди № 1 від 11 квітня 2008 року, з 15 травня 2008 року - 18 % річних згідно додаткової угоди № 2 від 05 травня 2008 року. Пунктом 1.1. договору кредиту передбачено, що сплата основної суми кредиту відбувається до 1 числа кожного місяця по 675 дол. США, а сплата процентів здійснюється щомісячно не пізніше 1 числа наступного місяця (п. 2.4.1 договору).

Кредитний договір також містить положення про те, що у разі прострочення позичальником строків погашення кредиту або сплати відсотків позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у цей період несвоєчасно сплаченої суми, також передбачено сплата штрафу у розмірі 10 % від суми кредиту (пункт 4.1 та пункт 4.2. договору).

Відповідно до пункту 4.3 договору у випадку невиконання позичальником зобов'язань, визначених пунктами 3.3.2 - 3.3.12 цього договору, протягом більше ніж п'яти днів термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, відповідно позичальник зобов'язаний погасити кредит та сплатити проценти за фактичне час використання кредиту та нараховані пеню і штрафні санкції.

Позичальник порушив умови кредитного договору, зокрема щодо сплати чергових платежів у строки, визначені графіком погашення кредитної заборгованості, однак здійснював часткові погашення частини простроченої заборгованості за кредитним договором, останнє з яких відбулось 24 листопада 2011 року на суму 500 дол. США, що підтверджено рухом коштів на рахунку ОСОБА_3

Станом на 15 жовтня 2014 року заборгованість за договором кредиту № 83 від 14 травня 2007 року становить 19 630 дол. США 11 центів, що еквівалентно 254 249 грн 15 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 13 370 дол. США, що еквівалентно 173 168 грн 24 коп.; заборгованість за простроченими відсотками - 1265 дол. США 83 центи, що еквівалентно 16395 грн 03 коп.; штраф - 2430 дол. США, що еквівалентно 31 473 грн 36 коп. та пеня - 2564 дол. США 28 центів, що еквівалентно 33 212 грн 52 коп.

При укладенні кредитного договору від 14 травня 2007 року сторони встановили кінцевий термін повернення кредиту - 13 травня 2010 року, строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань (п. 7.7 договору), а також строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів відповідно до графіку погашення кредитної заборгованості та п. 2.4.1 договору.

Відповідач просив суд застосувати у справі положення законодавства, що регулює строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Задовольняючи позов ПАТ «Імексбанк» та стягуючи з ОСОБА_3 спірну суму кредитної заборгованості, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позичальник не виконував належним чином умови кредитного договору як щодо сплати чергових платежів так і щодо повернення кредиту в обумовлений сторонами строк - 13 травня 2010 року, однак до 24 листопада 2011 року здійснював часткове погашення спірної кредитної заборгованості, чим переривав перебіг строку позовної давності.

Однак, повністю із такими висновками погодитись не можна.

Як доказ переривання ОСОБА_3 строку позовної давності ПАТ «Імексбанк» надало суду копію квитанції № 908 від 24 жовтня 2011 року, у якій зазначено про сплату 500 дол. США з призначенням платежу: «Вклад НОМЕР_1 Додаткові платежі, ОСОБА_3.», які прийнято від фізичної особи для зарахування на його рахунки (а. с. 212).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 надавав суду копію квитанції № 908 від 24 жовтня 2011 року, з якої вбачається внесення останнім 500 дол. США з призначенням платежу: «Внесок готівки на рахунок № НОМЕР_1».

При цьому, ОСОБА_3 вказував, що вніс указані кошти на поповнення свого особистого рахунку, а не в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 травня 2007 року, не надавав банку будь-якого розпорядження щодо зарахування спірної суми для погашення указаної заборгованості, тобто не вчиняв дії, які б свідчили про визнання ним свого боргу, що могло би бути підставою для переривання строку позовної давності.

Щодо указаних обставин банк надавав пояснення про те, що 24 жовтня 2011 року було здійснено внесення спірної суми готівки в касу банку і кошти були зараховані на транзитний рахунок відділення № 311 АТ «Імексбанк» у м. Житомирі (рахунок НОМЕР_2). Після зарахування коштів на указаний рахунок вони були списані на погашення заборгованості ОСОБА_3 за простроченими нарахованими відсотками за кредитним договором від 14 травня 2007 року, а саме на погашення заборгованості за рахунком НОМЕР_3 з призначенням платежу «Вклад НОМЕР_1 Част.погаш.простроч.відсотків зг.дог.кред. ОСОБА_3.». Позивач указував, що зазначений в призначенні платежу рахунок НОМЕР_1 є поточним рахунком фізичної особи, який відкритий ОСОБА_3 31 серпня 2008 року.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частини перша статті 264 ЦК України).

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

З огляду на зазначене, вирішуючи питання про можливість застосування у даній справі положення закону щодо строку позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували, зокрема: з якою метою ОСОБА_3 24 жовтня 2011 року вніс позивачу спірні 500 дол. США; чи було пов'язане внесення цих коштів із частковим погашенням кредитної заборгованості чи її окремої частини; на який рахунок було вчинено таке внесення; чи надавав позичальник банку згоду на списання коштів з його особистих рахунків на погашення будь-яких зобов'язань перед банком та на якій підставі банк списав указану суму в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_3 Установлення указаних фактичних обставин справи, які суди попередніх інстанцій помилково не з'ясували, є необхідним для правильного вирішення питання щодо того, чи перервався діями боржника у даній справі строк позовної давності для звернення позивача до суду із даним позовом.

Крім того, згідно положень частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи, які були досліджені судами попередніх інстанцій, вбачається, що при зверненні до суду із даним позовом ПАТ «Імексбанк» просило суд стягнути з боржника, зокрема, штраф та пеню за порушення останнім кредитних зобов'язань.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України у справі 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року.

У зв'язку із зазначеним, судам попередніх інстанцій необхідно також з'ясувати чи не призведе задоволення позову у спосіб, визначений позивачем до застосування до ОСОБА_3 подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що заборонено законом.

Можливість перевірки та з'ясування зазначених фактичних обставин та дослідження і оцінка відповідних доказів, що є зокрема вимогами касаційної скарги ОСОБА_3, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки судами порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, то відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І.М. Фаловська

С. П. Штелик