Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 130/3399/15-ц

провадження № 61-5050св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 06 травня 2016 року у складі колегії суддів: Колоса С. С., Стеблюк Л. П., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що рішенням Жмеринської міської ради від 19 травня 2009 року № 637 йому було надано у сервітутне користування земельну ділянку розміром 33 кв. м, яка є частиною прибудинкової території будинку АДРЕСА_1, для розміщення гаража. 03 вересня 2009 року між позивачем та Жмеринською міською радою було укладено договір сервітутного користування землею та на вказаній земельній ділянці позивач побудував новий гараж замість старого, що був розташований на тому ж місці.

При цьому за погодженням з власником сусіднього будинковолодіння АДРЕСА_2 - ОСОБА_6, у користуванні якої перебувала суміжна земельна ділянка, гараж був побудований таким чином, що його бокова стіна зведена по межі, що розділяє земельні ділянки. Позивач оформив своє право власності на новозбудований гараж, що підтверджується свідоцтвом про право власності на гараж від 12 грудня 2012 року № 320 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданим реєстраційною службою Жмеринського міськрайонного управління юстиції 19 лютого 2013 року.

05 липня 2012 року ОСОБА_6 продала належний їй будинок АДРЕСА_2 відповідачам у справі. Відповідно до рішення Жмеринської міської ради від 05 грудня 2012 року земельну ділянку площею 0,0760 га, яка закріплена за зазначеним будинком та межує з гаражем позивача, відповідач ОСОБА_5 приватизувала.

Під час процедури приватизації зазначеної земельної ділянки спірних питань щодо її меж у відповідача не виникало, претензій чи зауважень про знаходження гаража позивача на межі, що розділяє земельні ділянки, відповідач не заявляла і з встановленими межами погодилася.

У 2013 році відповідач ОСОБА_4 почав висловлювати своє незадоволення знаходженням гаража позивача на межі їх земельних ділянок та створювати позивачу перешкоди у користуванні належним йому гаражем, а саме: біля стіни гаража, яка проходить по межі земельних ділянок, відповідач ОСОБА_4 викопав траншею глибиною нижче рівня фундаменту, яку постійно заливає водою, у зв'язку з чим належний позивачу гараж почав осідати, почалося руйнування стін та утворилися тріщини.

Відповідно до технічного висновку за результатами обстеження гаража позивача та рекомендацій з його подальшої експлуатації встановлено, що вздовж фундаменту гаража вирита траншея і відбувається відмокання ґрунту основи, а тому рекомендовано терміново засипати траншею, оскільки подальше осідання фундаменту може призвести до аварійного стану будівлі і обвалення стіни.

Позивач вважає, що своїми неправомірними діями відповідачі порушують його право власності на гараж.

Посилаючись на викладене, позивач просив зобов'язати відповідачів усунути йому перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності гаражем шляхом засипання траншеї, яка викопана вздовж бокової стіни гаража позивача по земельній ділянці по АДРЕСА_2.

Відповідачі позов не визнали та пояснили суду, що гараж позивача побудований на належній їм земельній ділянці, погодження на будівництво ними не надавалося, не надавався такий дозвіл позивачу і попереднім власником земельної ділянки. Траншею на належній їм земельній ділянці вони викопали для стікання вони з неї. Зазначають, що позивач не довів, що внаслідок викопаної ними для власних потреб на належній їм земельній ділянці траншеї, почав осідати гараж позивача та почали руйнуватися стіни і утворилися тріщини.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути ОСОБА_7 перешкоди у користуванні належним йому гаражем по АДРЕСА_1 шляхом засипання шаром ґрунту траншеї, яка викопана на земельній ділянці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 впритул та вздовж бокової стіни гаража ОСОБА_3 Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що дії відповідачів щодо викопування траншеї на своїй земельній ділянці призвели до руйнування належного позивачу гаража, який розташований на межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 При ухваленні рішення судом було взято за основу звіт технічного обстеження конструкцій будівель гаража по АДРЕСА_1 висновки якого відповідачами не були спростовані.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 06 травня 2016 року рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Указане рішення мотивовано тим, що з відповідей інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області вбачається, що ОСОБА_3 було самочинно збудовані підпірні конструкції стіни гаража, які розташовані на земельній ділянці відповідачів та у зв'язку з виявленими порушеннями на забудовника складено протокол про адміністративне правопорушення та надано припис про необхідність приведення об'єкта у відповідність із вимогами чинного містобудівного законодавства.

На виконання приписів інспекції ОСОБА_3 усунув виявлені порушення (демонтував самочинно збудовані підпірні конструкції стіни гаражу), однак будь-яких дій щодо зміцнення бокової стіни ним не вчинено, не виконано відмостки з ухилом від будівлі.

Крім того, із звіту технічного обстеження конструкцій будівлі гаража по АДРЕСА_1 вбачається, що при будівництві гаража забудовником не дотримано вимог щодо закладки фундаменту. Вказані обставини, за висновками суду, вказують на те, що демонтаж та подальше неукріплення стіни гаража самим забудовником не виключає руйнування будівлі, а недотримання позивачем вимог щодо закладки фундамента призвело до виявлених пошкоджень.

У червні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 06 травня 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказував на те, що відповідачами не надано ніяких доказів того, що при будівництва гаража допущені порушення законодавства в сфері будівництва. Судом апеляційної інстанції без будь-яких доказів та обґрунтувань зроблено висновок про те, що виявлені пошкодження будівлі гаража утворилися внаслідок недотримання вимог при закладці фундаменту. Крім того, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд посилався на приписи та відповідь Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області, які не мають жодного відношення до обґрунтованості рішення, оскільки виявлені порушення були ним усунуті.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У липні 2016 року відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_8 подано заперечення на касаційну скаргу, згідно з яким вони просили залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом установлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності від 12 грудня 2012 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачеві на праві приватної власності належить гараж літ. «А», загальною площею 27,6 кв. м по АДРЕСА_1

Відповідно до копії технічного паспорта та плану зовнішніх меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальна площа належної позивачу земельної ділянки складає 0,0033 га.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 27 січня 2006 року позивачу надано дозвіл на проектування та будівництво нового гаража взамін старого, непридатного для використання по АДРЕСА_1

26 грудня 2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області позивачу надано дозвіл на виконання будівельних робіт по будівництву гаража по АДРЕСА_1

Таким чином, позивачем на достатніх правових підставах було збудовано гараж та погріб для власних потреб загальною площею 29,4 кв. м на земельній ділянці, якою позивач користувався на підставі договору сервітутного користування земельною ділянкою від 03 вересня 2009 року.

Рішенням Жмеринської міської ради Вінницької області від 20 березня 2015 року № 991 строк договору особистого сервітуту на земельній ділянці комунальної власності Жмеринської міської ради по АДРЕСА_1 було поновлено ОСОБА_3 для розміщення гаража строком на п'ять років.

Згідно з договором купівлі-продажу від 05 липня 2012 року, відповідач ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_6, ОСОБА_9, та ОСОБА_10 житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_2

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку земельна ділянка по АДРЕСА_2, площею 0,0760 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить ОСОБА_5 Актом проведеної інвентаризації земельної ділянки по АДРЕСА_2 від 04 березня 2013 року встановлено, що межа земельної ділянки відповідачів коротша на 1,40 м від фактичної межі і на цій межі розташований гараж позивача.

Згідно зі звітом технічного обстеження конструкцій будівель гаража по АДРЕСА_1, технічний стан несучих стін будівлі цього гаража по вісі «1, Б» відноситься до ІІІ категорії, відповідно технічний стан всієї будівлі визначається як непридатний для нормальної експлуатації. Вздовж стіни по осі «1» вирита траншея, відмітка дна якої нижче відмітки підошви фундаменту на 300-200 мм. Посилення фундаменту стіни по вісі «1» та зворотню засипку траншеї необхідно виконати терміново. Подальше осідання фундаменту може привезти до аварійного стану будівлі та обрушення частини стіни.

Крім цього, сторони надали фотокартки гаража позивача та виритої вздовж неї траншеї.

Як вбачається з листів Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області, відповідачі неодноразово зверталися з приводу того, що гараж позивача побудовано на їхній земельній ділянці, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 96 КпАП України та зобов'язано демонтувати три бетонні підпірні конструкції стіни гаража. Відповідачі також зверталися до Управління МВС України у Вінницькій області з приводу неправомірних дій позивач у справі та самовільного захоплення ним земельної ділянки та розташування гаража на ній, проте відповідачам було рекомендовано звертатися з даного приводу до суду.

Позивач довів, що він є власником гаража по АДРЕСА_1 на законній підставі, його право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. Крім цього, позивач довів також, що траншея, викопана відповідачами на їхній же земельній ділянці, призводить до руйнування гаража позивача. Відповідачі як власники належної їм земельної ділянки мають право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд, однак при цьому відповідно до положень статті 319 ЦК України не можуть використовувати своє право власності на шкоду правам і свободам інших громадян.

Суд не взяв до уваги посилання відповідачів на притягнення позивача до адміністративної відповідальності як на підставу незаконного зведення гаража, оскільки, як установлено в судовому засіданні, позивача притягнуто до відповідальності за частиною першою статті 96 КпАП України, вчинене позивачем порушення, яке пов'язане з установкою бетонних підпір на земельній ділянці відповідачів, усунуте. Вказане також підтвердив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_4

Крім того, суд врахував звіт технічного обстеження конструкцій будівель гаража по АДРЕСА_1 як один з доказів правомірності вимог позивача, оскільки він виконаний експертом, який має кваліфікаційний сертифікат по технічному обстеженню будівель та споруд, виконаний на підставі договору та не спростований відповідачами.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Твердження відповідачів про те, що позивач не довів, що внаслідок викопаної ними для власних потреб на належній їм земельній ділянці траншеї почав осідати гараж позивача та почали руйнуватися стіни й утворилися тріщини, є безпідставними, оскільки позивачем надано достатньо доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог, які відповідачами не спростовані.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України (у редакції 2004 року) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 06 травня 2016 року скасувати, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик