Справа № 212/6497/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Чорного І.Я.,

з участю секретаря судового засідання: Водоп`янової Ю.С.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача Корчаки М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення заробітної плати у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

в жовтні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення заробітної плати у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку. В процесі розгляду справи позовні вимоги були уточнені.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.10.2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

В останній редакції позоної заяви позивач зазначила, що вона з 24.09.1990р. по 18.05.2010р. працювала машиністом конвеєру на Криворізькому Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є відповідач. Наказом по підприємству ВАТ «ЦГЗК» від 18.05.2010р. за № 142 вона була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Позивач зазначає, що в жовтні 2017 року вона дізналась, що при її звільненні з підприємства у зв'язку із виходом на пенсію відповідно до положень п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008р. відповідач був зобов'язаний виплатити їй вихідну допомогу в розмірі двомісячної середньої заробітної плати, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача більш ніж 19 років і була звільнена за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. 04.02.2017р. вона звернулась до Генерального директора ПрАТ «ЦГЗК» з проханням надати довідки про розмір її зарплати та копію Колективного договору підприємства, який діяв у 2010 році.

Позивач зазначає, що відповідач ПрАТ «ЦГЗК» на момент її звільнення зобов'язано було виплатити їй дві середньомісячні заробітні плати, що складає 4989 гривень 26 копійок, однак в добровільному порядку зробити зазначене відмовляється. В зв'язку з порушенням строку виплати вихідної допомоги вона вважає, що підприємство повинно виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку вихідної допомоги з 01.09.2010 р. по 31.12.2012р. у розмірі 75717 гривень (з розрахунку 16,11 грн. середньо - годинна зарплата помножена 4700 робочі години).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1,який діє на підставі довіреності, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підставі викладені в ній.

Представник ПрАТ «ЦГЗК», Корчака М.В., яка діє на підставі довіреності наданої підприємством, проти позову заперечувала та суду пояснила, що вимоги позивача безпідставні. Колективним договором встановлено, що одноразову допомогу виплачувати працівникам, що досягли пенсійного віку, а саме жінкам віком 55 років, позивач звільнилась з підприємства в зв'язку з виходом на пенсію у віці 53 років, таким чином підстав для отримання одноразової допомоги, які визначені п.7.10 Колективного договору не було. Крім того. позивач звільнилась 18.05.2010 року, а до суду звернулась у жовтні місяці 2017 року, таким чином пропустила строк позовної давності, оскільки стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, не є оплатою праці, а тому до зазначеної вимоги повинна бути застосована позовна давність встановлена в три місяці, як це передбачено ст. 233 КЗпП України. Крім того, вважає, що підприємство ПрАТ «ЦГЗК» не є стороною Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, а тому виконувати вказану Угоду не зобов'язані.

Вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно трудової книжки позивач 24 вересня 1990 року по 18 травня 2010 року працювала машиністом конвеєру на дільниці дроблення дробильно-обогатительного комплексу на Криворізькому Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат».

Відповідно до наказу №142 від 18.05.2010р. ОСОБА_3 звільнена з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, за ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно довідки наданої ПрАТ «ЦГЗК» №49 від 15.01.2018р. встановлено, що середньомісячна заробітна плата за останні два місці перед звільненням склала 4989,26 гривень (2494,63 х 2 = 4989,26).

Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та власниками підприємств, включаючи генерального директора ТОВ «Метінвест холдінг» ОСОБА_10, до складу холдингу входить ПрАТ «ЦГЗК».

Відповідно до роз'яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 13.07.2017 року №03/250, Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «Центральний-металургійний комплекс України», вказаний документ підписано головою Центрального комітету профспілки ОСОБА_8.

Пунктом 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати. - середньомісячної заробітної плати.

Із Колективного договору ПАТ «ЦГЗК» на 2010-2011 рік, наданого Відповідачем пунктом 7.10 встановлено виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на комбінаті: від 15 до 20 років - дві середньомісячні заробітної плати працівника.

Вимоги до власників підприємства працівників, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Галузевою угодою передбачена виплата при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, таж норма передбачена і Колективним договором, але Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої угоди, а саме: звужує коло осіб яким необхідно виплачувати вихідну при з звільненні та позбавляє права позивача на отримання вихідної допомоги при виході на пенсію.

Суд вважає, що слід керуватися Галузевою угодою, оскільки статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і їх забороняється включати до договорів і угод.

Статтею 9 зазначеного Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої

(міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

За змістом зазначених норм умови, які встановлені в Галузевій угоді є гарантіями соціального захисту працівників підприємства й безпосереднє застосування таких умов є обов'язковим для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії Угоди.

Недосягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для жінок -55-ти років, в даному випадку, немає правового значення.

Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації за будь якою ознакою стосовно окремих працівників. Норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді.

Суд вважає, що позивач має право на нарахування вихідної допомоги виходячи із посадового окладу який, згідно довідки наданої ПрАТ «ЦГЗК» №49 від 15.01.2018р., на момент звільнення позивача, становив 2494 гривень 63 копійки. При стажі роботи позивача на підприємстві ПрАТ «ЦГЗК» у відповідача більше 19 років, та у відповідності до п. 6.1 Галузевої угоди на 2007-2008рр., позивачу належало виплатити дві середньомісячні заробітні плати що складає - 4989 гривень 63 копійок.

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено, у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до увагу спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Оскільки відповідачем заперечується необхідність виплати позивачу суми вихідної допомоги, суд застосовує принцип співмірності між заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги, а тому вважає необхідним зменшити невиплачену суму середнього заробітку до 29935 гривень 54 копійок, тобто за один рік, що буде відповідати принципам виваженості, розумності та справедливості.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 07.03.2018 р. у справі № 456/2853/11-ц.

В задоволенні іншої частині позовних вимог необхідно відмовити.

Посилання представника відповідача про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності відповідно до ст.233 КЗпП України не є обґрунтованими, оскільки позивач дізнався про порушене його право в травні 2017 року, а судом не було встановлено, та відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене її право.

Окрім того, ч.1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати.

Керуючись ст. ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 259, 265 - 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

позовні вимоги ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення заробітної плати у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» () на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1):

- невиплачену одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі 4989 (чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 26 копійок, без урахування податків та інших обов'язкових платежів;

- середній заробіток за час затримки розрахунку, за період з 01.09.2010р. по 31.12.2012р. у розмірі 29935 (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) гривень 54 копійок, без урахування податків та інших обов'язкових платежів.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» () на користь держави судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу протягом тридцяти днів з часу його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено 20 квітня 2018 року.

Суддя: І. Я. Чорний