Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1614/18 Головуючий у 1-й інстанції: Погрібна О.М.
Є.У.№ 328/2920/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Токмацької міської ради Запорізької області, служба у справах дітей Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області, служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу батька

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника - адвоката ОСОБА_5 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 12 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Токмацької міської ради Запорізької області, служба у справах дітей Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області, служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу батька, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона 29.12.2012 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року. Від шлюбу мають малолітню дочку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу з відповідачем донька проживає з нею. 18 жовтня 2017 року позивач направила відповідачу лист із проханням надати згоду на виїзд дитини на відпочинок до Єгипту, Туреччини, Болгарії у періоди 20 лютого - 10 березня 2018 року, 25 квітня - 30 травня 2018 року, 15 вересня - 15 листопада 2018 року та з'явитися до нотаріуса 23 жовтня 2017 року для належного оформлення цієї згоди, однак відповідач проігнорував зазначені звернення до нього, чим перешкоджає у виїзді позивача з малолітньою дочкою за кордон на відпочинок, фактично позбавляючи можливості оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, чим порушує права доньки.

Просить суд надати дозвіл на виїзд з України до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі її матері - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на період з 20 лютого до 10 березня 2018 року, з 25 квітня до 30 травня 2018 року та з 15 вересня до 15 жовтня 2018 року.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 12 січня 2018 року позов задоволено частково.

Надано дозвіл малолітній дитині ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Турецької Республіки в період з 25 квітня 2018 року по 15 травня 2018 року у супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, рнкопп НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса реєстрації: АДРЕСА_2, адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3, рнкопп НОМЕР_2, з зворотнім поверненням на територію України.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - адвоката ОСОБА_5, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги про надання дозволу на виїзд з України до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_4, на період 20.02. до 10.03.2018 року, з 25.04 по 30.05.2018 року та з 15.09. по 15 10. 2018 року.

Відповідач ОСОБА_4 20.02.2018 р. також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, яка ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 3 березня 2018 року була залишена без руху як така, що не сплачена судовим збором. Відповідачеві було надано строк терміном 10 днів для усунення недоліків апеляційної скарги.

Копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_4 отримав 30.03.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Недоліки апеляційної скарги відповідач не усунув.

Ухвалою апеляційного суду від 19 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 визнано неподаною і повернуто відповідачеві.

В судове засідання, призначене на 12.04.2018 року відповідач не з'явився, причини неявки суду не повідомив, повістка про виклик у судове засідання була вручена відповідачеві завчасно, розгляд справи було відкладено на 23.04.2018р.

В судове засідання, призначена на 23.04.2018 року відповідач повторно не з'явився, направив клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на неможливість прибути у судове засідання із-за неможливості придбати залізничні квитки на потяг до Запоріжжя.

Колегія суддів визнала причини повторної неявки відповідача у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті, оскільки зволікання із розглядом апеляційної скарги ОСОБА_3 унеможливить виконання судового рішення щодо можливості виїзду дитини за кордон з 25.04.2018 року.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, яка підтримала свою апеляційну скаргу і просила її задовольнити, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позов і надаючи ОСОБА_3 згоду на виїзд її малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою здійснено бронювання готелю у Туреччині з 25.04.2018 р. по 15.05.2018 р., а тому на такий період часу остання може виїхати з дитиною за межі України. Щодо вимог про виїзд позивачки разом з дитиною до Арабської Республіки Єгипет, вказана подорож, на думку суду через складну політичну ситуацію в країна є недоцільною.

Проте в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на такі обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі є батьками малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 28.09.2013 р., виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року, шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_4 від 27.09.2017 р., виданого Шевченківським районним у місті києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 111, 27 вересня 2017 року ОСОБА_3, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Житомир, змінила прізвище на ОСОБА_3.

Відповідно до довідки за № 877 від 25.03.2017 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», що позивач та її малолітня донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно до роздруківки з сайту booking.com, особа ОСОБА_3, здійснила бронювання двомісного номеру на одну дорослу особу та одну дитину (4 роки) у готелі Korient Mira Hotel з 28.04.2018 року по 13.05.2018 року, при цьому бронювання можна безкоштовно скасувати до 24.04.2018 р., номер бронювання 1501.720.655, змінити дати проживання неможливо.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_3 надала на огляд договір на туристичне обслуговування, укладений з ТОВ «ТЕЗ ТУР» і замовлення на туристичне обслуговування, згідно яким з 5 травня по 20 травня 2018 року заплановано відпочинок ОСОБА_3 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_6 у Туреччині.

ОСОБА_3 також пояснила у суді, що планує продовжити відпочинок у Туреччині до 30 травня 2018 року, а також виїхати з дитиною на відпочинок до Туреччини з 15 вересня по 15 жовтня 2018 року. Просила задовольнити її апеляційну скаргу, оскільки тривала судова процедура фактично унеможливить відпочинок дитини восени 2018 року.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Таким чином, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим.

За змістом наведеного, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Частково задовольняючи позов по справі, суд виходив з того, що відповідач не позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої доньки, сплачує аліменти на її утримання, що підтверджується матеріалами справи, а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків.

Однак, позбавлення можливості малолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільного залишати територію України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і виїзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на виїзд в Україну.

Як встановлено судом, позивач має намір поїхати з дитиною на відпочинок за кордон до Турецької Республіки з 25 квітня до 30 травня 2018 року та з 15 вересня до 15 жовтня 2018 року.

Перешкод щодо виїзду позивачки разом з дитиною до Турецької Республіки у вказаний період часу по справі не встановлено.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на її фізичному, духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, не порушуючи прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні малолітньої доньки, та відповідатиме волі та бажанню дитини щодо відпочинку та оздоровленню з матір'ю за кордоном.

Зважаючи на те, що позивачка планує відпочинок разом з дитиною у Турецькій Республіці з 25 квітня по 30 травня 2018 року та з 15 вересня по 15 жовтня 2018 року, апеляційний суд не вбачає достатніх і переконливих підстав для обмеження її прав щодо відпочинку і оздоровлення у зазначений період часу.

Заперечення відповідача ОСОБА_4 щодо відсутності фінансових можливостей у позивачки забезпечити відпочинок дитини за кордоном, щодо її боргових зобов'язань, знаходження в проваджені іншого суду справи про поділ майна подружжя, тощо не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у лютому 2018 року задоволенню не підлягають, оскільки вказаний період часу вже минув.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції на суму 960 грн.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 282 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника - адвоката ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 12 січня 2018 року по цій справі в частині відмови у задоволенні позову скасувати.

Надати дозвіл малолітній дитині ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Турецької Республіки в період з 25 квітня 2018 року по 30 травня 2018 року і з 15 вересня 2018 року по 15 жовтня 2018 року у супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, рнкопп НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса реєстрації: АДРЕСА_2, адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3, рнкопп НОМЕР_2, із зворотнім поверненням на територію України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса реєстрації: АДРЕСА_2, адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3, рнкопп НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, рнкопп НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, 960 грн. (дев'ятсот шістдесят гривень) компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: