Справа № 361/2036/17 Головуючий у І інстанції Василишин В. О.
Провадження № 22-ц/780/1343/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 19.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики й коштів за порушення грошового зобовязання,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 13 липня 2016 року у розмірі 12 400 000 грн. 00 коп.; суму втрат від інфляції у розмірі 12 375 грн. 00 коп.; та 3 % річних у розмірі 84 591 грн. 78 коп., а також понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 13 липня 2016 року між ним та відповідачкою укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримала від нього грошові кошти у розмірі 12 400 000 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 2 названого договору остаточний розрахунок щодо повернення суми має бути здійснено 12 липня 2017 року.

У якості забезпечення виконання зобовязань за договором позики 13 липня 2016 року між сторонами укладено договір іпотеки. 23 березня 2017 року йому стало відомо, що предмет іпотеки у порушення укладених між сторонами договорів було передано у власність іншій особі. Вказує, що так як відповідачкою було порушено зобовязання за договором та не повернуто позичених коштів, він змушений звертатися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2017 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 13 липня 2016 року у розмірі

12 400 000 грн. 00 коп., інфляційні втрати за період із 13 липня 2017 року по 20 грудня 2017 року у розмірі 527 863 грн. 13 коп., 3 % річних за період із 13 липня 2017 року по 20 грудня 2017 року у розмірі 164 087 грн. 67 коп. та 8000 грн. судових витрат.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що сторони визначили безпроцентність укладеного договору позики, через що суд безпідставно стягнув з неї 3 % річних за порушення зобовязань. Також вказує, що позивачем не було доведено порушення його прав відповідачкою, через що вважає висновки суду про наявність підстав для задоволення позову необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачка належним чином не виконала обовязку за договором позики та не повернула взятих коштів, то з неї на користь позивача підлягає стягненню сума боргу, три відсотки річних та інфляційні втрати за порушення грошового зобовязання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позичальник ОСОБА_2 отримала від позикодавця ОСОБА_3 гроші в сумі 12 400 000 грн. 00 коп.

Згідно із пунктом 2 договору сторони за цим договором домовилися, що договір позики є безвідсотковим; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 12 липня 2017 року; виконання зобовязання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Києва за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем.

Пунктом 4 договору позики грошей передбачено, що при неповерненні суми позики своєчасно позикодавець вправі буде предявити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Виконання зобовязань ОСОБА_2 за договором позики грошей від 13 липня 2016 року забезпечено іпотекою.

Так, 13 липня 2016 року між ОСОБА_3 й ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований у реєстрі № 1192, за яким іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно: нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Смоленська, 31-33Б загальною площею 1834,9 кв.м.

З матеріалів справи також вбачається, що взяті на себе зобовязання щодо повернення позичених коштів ОСОБА_2 на даний час не виконала.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За статтею 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом, прострочення грошового зобовязання відповідачка допустила з 13 липня 2017 року.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи норми діючого законодавства, що регулює правовідносини, що склалися між сторонами у справі, та те, що відповідачка до цього часу належним чином не виконала умови договору позики, що порушує права позивача, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача 12 400 000, 00 грн. боргу за договором позики, 527 863, 13 грн. інфляційних втрат та 164 087, 67 грн. трьох відсотків річних.

Доводи ОСОБА_2 про безпідставність стягнення з неї 3 % річних за невиконання умов договору позики, оскільки сторони визначили безпроцентність цього договору, колегія судді вважає безпідставними, оскільки 3 % річних є відповідальністю за невиконання боржником грошового зобовязання і не є відсотками за користування позиченими коштами, тому такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції у цій частині.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: