РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/7821/16-ц

Провадження № 2/643/196/18

17.04.2018 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Букреєвої І.А. , за участю секретаря Саілян Д.В. розглянувши в спрощеному провадженні відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « УкрСиббанк » , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства « УкрСиббанк » , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки , мотивуючи вимоги тим, що 25 вересня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» , правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та громадянином Сирії ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого останнй передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначив, що предмет іпотеки є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки набутий ОСОБА_2 у власність за час шлюбу з нею, однак, порушуючи вимоги частини другої статті 6 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), без її згоди як співвласника спірної квартири ОСОБА_2 передав її в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк».

Просила суд визнати недійсним зазначений договір іпотеки на підставі статей 203, 215, 369 ЦК України.

Відповідач надав суду свій видзив на позов, в якому просить відмовити у позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Дослідивши доводи сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

25 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (надалі - Банк) та ОСОБА_2 (надалі - Позичальник) було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (надалі - Кредитний договір).

Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 82 000,00 доларів США (вісімдесят дві тисячі доларів США 00 центів), а Позичальник зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 25 вересня 2036 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 11,90 % річних.

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-УІ від 17.09.2008 р. були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне Акціонерне Товариство « УкрСиббанк».

Судом встановлено , що 25 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та громадянином Сирії - ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки житлового приміщення, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Е.

Згідно пункту 1.1. зазначеного Договору іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно: трикімнатну ізольовану квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 69,2 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м., яка належить йому на підставі договору-купівлі продажу від 25 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. за реєстровим № 6812.

В п.1.3. Договору іпотеки ОСОБА_2, (іпотекодержатель) гарантує, що він ніби є єдиним власником предмету іпотеки, та свідчить що укладанням цього договору не порушені права та інтереси третіх осіб.

Однак, позивачка з 2001 року, є дружиною ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб , виданим Відділом державної реєстрації актів громадського стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, та зроблено відповідний актовий запис № 65.

Квартира АДРЕСА_1, яка передана ОСОБА_2 в іпотеку, належала йому на підставі договору-купівлі продажу від 25 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. за реєстровим № 6812.

Дійсно , спірна квартира була придбана ОСОБА_2 у 2007 р. в період шлюбу, тому може бути визнана спільною власністю подружжя.

Своєї згоди як дружини, на передання квартири в іпотеку позивачка не давала, як стверджує , про договір іпотеки від 25 вересня 2007 р. нічого не знала.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

У справі, яка розглядається, право спільної сумісної власності на спірну квартиру виникло у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з укладеного 25 вересня 2007 року договору купівлі-продажу, згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону № 898-IV для укладення договору іпотеки необхідною була згода співвласника ОСОБА_1

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону суд дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Однак, судом також встановлено, що для забезпечення виконання зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 25 вересня 2007 року ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки № 6818 від 25.09.2007 р. в іпотеку передано нерухоме майно: трикімнатну ізольовану квартиру, яка розташована з адресою: АДРЕСА_1 ,

В анкеті позичальника від 14 вересня 2007 року, які подавались до АБ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 зазначав, що він не одружений, дітей, у тому числі неповнолітніх, не має. ( а.с.36-39)

Згідно з пунктом 1.3. договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що Предмет іпотеки до цього часу не є Предметом іпотеки за іншими зобов'язаннями, жодні способом не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває, в оренду/лізінг/довірче управління і переданий. Іпотекодавець свідчить, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі і дітей. Забороняється розпорядження Предметом іпотеки без попередньої письмової згоди Іпотеко держателя.

Отже, підписуючи договір іпотеки позичальник засвідчив, що Договором не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також не порушені права дітей.

Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки 25 вересня 2007 року банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і що остання не надала ОСОБА_2 згоди на укладення цього договору. Тому банк не знав і не міг знати про факт укладення шлюбу з ОСОБА_1 24 січня 2001 року.

В своєму позові ОСОБА_1 посилається, що спірна квартира була придбана її чоловіком ОСОБА_2 у 2007 р., тобто про факт укладення кредитного договору № 0 їй було відомо, так як кошти на придбання квартири були надані згідно кредитного договору № 0 п.1.4 кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається Позичальнику для його особистих потреб, а саме: на придбання нерухомості - трьохкімнатної ізольованої квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1. Також згідно розділу 2 даного кредитного договору з метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальника Банком приймається: застава нерухомості, а саме: трьохкімнатна ізольована квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2.

Тому про договір іпотеки ОСОБА_1 було відомо ще в 2007р.

Даний факт свідчить про те, що Позивач звернувся до суду через 9 років після вчинення зазначеного правочину та здійснених, на думку Позивача, порушень.

Стаття 256 ЦК України дає визначення поняттю «Позовна давність» - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України визначено: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовнгої давності, про застосування якої заявлено стороною у справі , є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суд приймає рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 264-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « УкрСиббанк » , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 17 квітня 2018 року.

Суддя