Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 706/213/15-ц

провадження № 61-2573 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - прокурор Христинівського району Черкаської області в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

відповідач - Христинівська міська рада Черкаської області,

представник відповідача - Швець ОлександрВікторович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги заступника прокурора Черкаської області та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 30 травня 2016 року у складі судді Орендарчука М. П. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 19 липня 2016 року у складі суддів: Корнієнко Н. В., Гончар Н. І., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року прокурор Христинівського району Черкаської області звернувся до суду в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_6, Христинівської міської ради Черкаської області (далі - Христинівська міська рада) про визнання недійсними рішення міської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що 4 грудня 2003 року на підставі рішення Христинівської міської ради ОСОБА_6 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 373 кв. м. Зазначав, що це рішення про передачу земельної ділянки у власність прийнято без розроблення проекту землевідведення, а заява ОСОБА_6 про виготовлення документації на одержання державного акта нею не підписана. Зазначав, що довідка виконавчого комітету Христинівської міської ради про користування ОСОБА_6 спірною земельною ділянкою не підписана уповноваженою особою органу місцевого самоврядування та не містить необхідних реквізитів (печатки, номеру та дати її видачі), а висновок відділу земельних ресурсів Христинівського району щодо погодження передачі у власність земельної ділянки не містить дати та номеру. Також відсутній висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявність обмеження на використання земельної ділянки, збірного кадастрового плану суміжних землевласників і землекористувачів, відомостей обчислення площ земельних ділянок, теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, експлікації земельних угідь згідно з формою 6-зем. Крім того, технічна документація не містить копії справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки, земельна ділянка не виділена в натурі та не закріплена межовими знаками, не погоджена із суміжними землевласниками (землекористувачами), а на кадастровий план земельної ділянки не нанесено межі розташованих на ній будинків та споруд. Зазначав також про те, що спірне рішення міської ради, на підставі якого ОСОБА_6 видано державний акт, стосувалось передачі у власність останньої ділянки іншої площі (445 кв. м). Крім того, зазначена земельна перебуває у спільному користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 як співвласників розміщених на ній суміжних житлових будинків, господарських будівель та споруд.

Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_6 отримала 4 грудня 2003 року, тоді як із заявою про виготовлення технічної документації вона зверталась лише 12 грудня 2003 року.

Із зазначних підстав прокурор просив визнати недійсними рішення Христинівської міської ради від 7 жовтня 2003 року № 8/9 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» у частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_1, загальною площею 445 кв. м, та державний акт на право приватної власності на земельну ділянки НОМЕР_1, виданий 4 грудня 2003 року на ім'я відповідача. Крім того, з урахуванням уточнень ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 заявлених прокурором в їх інтересах позовних вимог, просили скасувати рішення міської ради про затвердження технічної документації на виділену ОСОБА_6 земельну ділянку.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 30 травня 2016 року у задоволенні позову прокурора Христинівського району Черкаської області в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність проекту землевідведення не є достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_6 права власності на спірні земельні ділянки, оскільки на момент прийняття Христинівською міською радою рішення про передачу у власність останньої земельної ділянки по АДРЕСА_1 необхідна для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку технічна документація, попри допущені помилки під час її виготовлення, була узгоджена з відповідними органами державної влади. Крім того, прокурором не надано належних та допустимих доказів того, що рішенням Христинівської міської ради щодо передачі ОСОБА_6 спірних земельних ділянок та отримання нею державного акта на право власності на земельну ділянку порушуються права позивачів. Також прокурор звернувся до суду з цим позовом з пропуском строку позовної давності, проте зважаючи на недоведеність позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що виділені у власність ОСОБА_6 та у користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4, ОСОБА_5 земельні ділянки є різними та не накладаються між собою. Позивачі, інтереси яких представляв прокурор, набули право власності на відповідні частини житлових будівель, доказів про набуття ними у власність господарських будівель, що розміщуються на спірній земельній ділянці, зокрема, права власності на зруйновані будівлі не надано. Також за відсутності проекту землевідведення, рішення Христинівської міською радою від 7 жовтня 2003 року № 8/9 про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки площею 445 кв. м прийнято відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 12-20 «Про приватизацію земельних ділянок» та постанови Верховної Ради України від 17 грудня 1999 року № 12 «Про продовження дії пункту 6 постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу». Крім того, суд виходив з того, що допущені при виготовлені технічної документації порушення (відсутність підписів, необхідних реквізитів, висновку органу у справах будівництва і архітектури) не впливають на правомірність видачі ОСОБА_6 державного акта на земельну ділянку та є несуттєвими, а непогодження меж земельної ділянки з сусідніми землекористувачами не може бути підставою для задоволення позову, оскільки особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є її обов'язком.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, прокурор Христинівського району Черкаської області в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку щодо відсутності доказів придбання позивачами у власність прибудинкових господарських споруд, оскільки ОСОБА_3 набув право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1, дерев'яно-вальковий будинок з надвірними спорудами (веранди, сіни, сараї, льох під сараєм) на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 1980 року; ОСОБА_5 згідно з договором купівлі-продажу від 6 травня 1986 року набув у власність 11/50 частину житлового будинку АДРЕСА_2, дерев'яно-вальковий будинок з надвірними спорудами (сіни, сарай, льох під сарай), а ОСОБА_4 є власником 6/25 частини житлового будинку АДРЕСА_2 від 27 вересня 2010 року. Зазначені будівлі та споруди розміщується на земельній ділянці, площею 1379 кв. м, частина якої передана у власність ОСОБА_6 (площею 373 кв. м) без розроблення та затвердження проекту землевідведення, без нанесення на кадастровий план меж розташованих на ній будинків і споруд, без винесення меж земельної ділянки в натурі та закріплення межовими знаками. У результаті цього, ОСОБА_6 набула у власність земельну ділянку разом із розташованими на ній господарськими будівлями та спорудами, що належать позивачам. Крім того, Державною інспекцією сільськогосподарського господарства в Черкаській області направлено до Христинівської міської ради клопотання про усунення зазначених порушень земельного законодавства, проте орган місцевого самоврядування не має повноважень на скасування прийнятих ним рішень.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на спірній земельній ділянці по АДРЕСА_2 площею 1379 кв. м, розташовані 4 будинки № № 58, 58а, 58б, 58в на 9 співвласників. Тому передача ОСОБА_6 за рішенням міської ради земельної ділянки площею 445 кв. м та отримання нею державного акта на право власності на земельну ділянку площею 373 кв. м порушує права інших співвласників житлового будинку та не забезпечує рівність часток на землю. Також позивачі зазначають, що під час прийняття рішення міської ради та видачі ОСОБА_6 державного акта на право власності на земельну ділянку не було враховано, що земельна ділянка площею 1379 кв. м використовується співвласниками багатоквартирних житлових будинків для обслуговування будинків та забезпечення їх житлових, соціальних і побутових потреб. Крім того, вважають, що судами не надано оцінки таким обставинам як не підписання ОСОБА_10 заяви на одержання державного акта на право власності на земельну ділянку від 12 грудня 2003 року, відсутність проекту землевідведення, непогодження його з санітарно-епідеміологічними органами та органами архітектури, відсутність акта погодження меж земельної ділянки з іншими співвласниками. Також зазначають, що докази виділення землі під забудову чотирьох житлових будинків (№ № 58, 58а, 58б, 58в) не можуть бути надані, оскільки вони були побудовані у період з 1917 року до 1941 року та відомості щодо них державний архів не містить. Проте у правовстановлюючих документах позивачів (договорах купівлі-продажу) ці будівлі та господарські споруди вказані. Крім того, на земельній ділянці позивачами не здійснювалось самовільного будівництва господарських будівель (сіней, сараїв), оскільки вони набули ці споруди на підставі договорів купівлі-продажу. Зазначають, що під час розгляду справи не були залучені як треті особи інші співвласники житлових будинків, прав та інтересів яких стосується вирішення спору.

Заперечення на касаційну скаргу, подані ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, мотивовані тим, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 не перебуває у спільній сумісній власності позивачів, оскільки нормами ЗК Української РСР 1978 року, ОСОБА_5 й ОСОБА_3 не надали правовстановлюючих документів, якими б підтверджувалось їх право користування на земельну ділянку площею 1379 кв. м. Крім того, у справі відсутні відомості про формування такої земельної ділянки як об'єкту цивільного права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу за позовом прокурора Христинівського району Черкаської області в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Христинівської міської ради про визнання недійсними рішення міської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку 17 січня 2018 року передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд встановив, що 7 жовтня 2003 року Христинівською міською радою прийнято рішення № 8/9, яким у приватну власність ОСОБА_6 передано земельну ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по АДРЕСА_1.

4 грудня 2003 року на підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0373 га, а саме: 0,0280 га для сільськогосподарських угідь (ріллі) та 0,0093 га під будівлями та іншими угіддями.

Спір пов'язаний із правом користування ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_4 земельною ділянкою, виділеною ОСОБА_6 у власність на підставі зазначеного рішення міської ради.

Суд не дослідив обставин, на які посилався прокурор Христинівського району Черкаської області як на підстави позовних вимог, зокрема, що Христинівською міською радою не був дотриманий передбачений законом порядок передачі ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0373 га; не перевірив підстави для прийняття міською радою такого рішення та чи не порушений визначений статтями 116, 118 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порядок надання земельної ділянки у власність відповідачу.

Суд не встановив, чи за позивачами залишилось право користування земельною ділянкою або її частиною по АДРЕСА_1 на момент прийняття оскаржуваного рішення міської ради, чи таке право не припинялось у встановленому законом порядку.

Надані ОСОБА_3 та ОСОБА_11 правовстановлюючі документи на 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та 11/50 частини (22 %) житлового будинку по АДРЕСА_2, містять відомості про набуття цих часток у житлових будинках з господарськими будівлями.

Таким чином висновок суду, що ОСОБА_3 та ОСОБА_11 не доведено набуття у власність господарських будівель, з посиланням на довідку від 15 вересня 1994 року техніка Черкаського об'єднаного бюро по технічній інвентаризації про самовільну забудову частини господарських будівель, ґрунтується на недопустимому доказі.

Технічний стан господарських будівель не позбавляє позивачів права власності на зазначені будівлі.

Крім того, статтями 84 та 89 ЗК Української РСР 1970 року (чинного на момент набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_11 у власність часток у житлових будинках) передбачено, що при переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.

Частинами першою та другою статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розміщеного на цій земельній ділянці.

Відповідно до частини п'ятої статті 116 та частини першої статті 118 ЗК України, земельні ділянки, що підлягають безоплатній приватизації, мають бути вільними.

Із справи вбачається, що спірна земельна ділянка площею 1379 кв. м, частина якої передана у власність ОСОБА_6, на час прийняття відповідного рішення місцевої ради перебувала у спільному користуванні співвласників житлових будинків № № 58, 58а, 58б, 58в по АДРЕСА_1, тобто вільною не була.

Суд не перевірив, чи встановлювався для землекористувачів порядок користування земельною ділянкою до вирішення питання передачі частини цієї земельної ділянки у власність відповідача.

Також суд не звернув уваги на те, що заява ОСОБА_6 від 12 грудня 2003 року про виготовлення документації на одержання державного акта на право власності на земельну ділянку нею не підписана, а технічне завдання на розробку матеріалів для виготовлення державного акта на право власності на землю надавалось відповідачу 12 грудня 2003 року, тобто вже після отримання нею 4 грудня 2003 року державного акта на право власності на земельну ділянку. Зазначені невідповідності дат видачі документів судом не досліджувались.

Зазначаючи про пропуск строку позовної давності, суд не перевірив доводи прокурора про те, що позивачі довідались про рішення міської ради про передачу відповідачу спірної земельної ділянки лише у квітні 2014 року після отримання письмової відповіді на запит.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановити зазначені обставини та усунути допущені порушення судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За викладених обставин постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги заступника прокурора Черкаської області та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 30 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 19 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик