ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2018 року

м.Суми

Справа №592/4400/17

Провадження № 22-ц/788/493/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Хвостика С.Г.(суддя-доповідач),

суддів Левченко Т.А., Собини О.І.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

та представника боржника ОСОБА_1 ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 травня 2017 року в складі судді Костенко В.Г., постановленої у м. Суми, повний текст якої складений 11 травня 2017 року, -

в с т а н о в и в:

Статтею 351 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

20 квітня 2017 року державний виконавець Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області звернувся до суду з поданням про оголошення розшуку боржника ОСОБА_1.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 травня 2017 року подання державного виконавця було задоволено і оголошено розшук боржника ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3.

Вказану ухвалу суду представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник боржника, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні клопотання державного виконавця про розшук боржника та закрити провадження у справі. При цьому, він вказує, що ОСОБА_1 виїхав до м. Краснодар, Російської Федерації, ще до подання ОСОБА_10 позову до нього про стягнення аліментів. Про наявність виконавчих проваджень стосовно стягнення з нього аліментів він випадково дізнався 15 вересня 2016 року від нього, тобто, від свого представника. Також, в апеляційній скарзі зазначається, що ОСОБА_10, звертаючись до суду та до державної виконавчої служби з приводу стягнення аліментів та примусового виконання рішення суду про їх стягнення, навмисно вказала адресу місця реєстрації боржника, а не адресу фактичного проживання його у м. Краснодар, Російської Федерації, яка їй була відома. До того ж, як зауважує представник, заборгованість по аліментам виникла не з вини боржника, так як стягувач відмовлялася отримувати кошти від боржника та надала до виконавчої служби реквізити свого заблокованого карткового рахунку. Крім того, представник боржника посилається і на домовленість між сторонами виконавчого провадження про те, що боржник має намір передати стягувачці куплену ним в м. Суми квартиру в рахунок сплати аліментів, однак, переоформлення вказаної дії затягується стягувачкою ОСОБА_1 з метою створення заборгованості зі сплати аліментів. Разом з тим, представником боржника до державної виконавчої служби було подано ряд заяв, в яких повідомлялась адреса боржника для листування. Однак, виконавча служба належним чином не відреагувала на звернення. До того ж, ігноруючи подані відомості про місцезнаходження ОСОБА_1, державним виконавцем були складені формальні акти про перевірку адреси проживання боржника, за якими він фактично не мешкає. Представник боржника в апеляційній скарзі звертає увагу і на те, що суд, оголошуючи розшук боржника, безпідставно не взяв до уваги факт сплати останнім аліментів за виконавчими листами, не дивлячись на недобросовісну поведінку стягувача та про порушення виконавчою службою порядку ведення виконавчих проваджень. Також в апеляційній скарзі зазначається, що державний виконавець при звернення до суду з даним поданням необгруновано послався на ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», нормами якої не регулюється питання розшуку боржника.

У свою чергу, стягувач ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу вказала, що оголошуючи розшук боржника, суд першої інстанції взяв до уваги заборгованість по сплаті аліментів за виконавчими листами, що перебувають на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби, та відсутність відомостей про місцеперебування платника аліментів. При цьому, вона зазначила, що боржник був обізнаний з наявністю у нього заборгованості по аліментам через свого представника, який, у свою чергу, не повідомляв її про фактичну адресу проживання боржника ОСОБА_1 Що стосується пропозиції про укладення договору про припинення права на аліменти в рахунок передачі права власності на квартиру, то, на її думку, вказана ідея не реалізована до цього часу з вини боржника. Також стягувачка вказала, що представником боржника не надано до апеляційної суду доказів, які б могли вплинути на результат розгляду заявленого питання. Крім того, вона вважає, що апеляційна скарга не відповідає вимогам закону і її підписано особою, повноваження якої, як представника, не підтверджено належним чином. Не погоджується вона і з твердженням представника боржника про добровільну сплату аліментів боржником та про відсутність у нього заборгованості, оскільки аліменти на рахунок виконавчої служби надійшли лише після накладення арешту на майно боржника, а в подальшому кошти надходили нерегулярно та не в повному обсязі.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_10 надала лист Управляння державної виконавчої служби, з якого вбачається, що станом на 01 квітня 2017 року загальна заборгованість ОСОБА_1 за виконавчими листами стосовно стягнення аліментів складає 12131,71 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника боржника ОСОБА_1 ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи клопотання державного виконавця Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області та оголошуючи розшук боржника ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів, за останнім відомим місцем проживання немає відомостей про його проживання чи перебування і взагалі, що місцезнаходження його не відоме.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у Ковпаківському ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області перебували і на даний час перебуває виконавчий лист № 592/12122/15-ц, виданий Ковпаківським районним судом м. Суми 25 квітня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10. аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, на утримання доньок ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, до досягнення ними повноліття, починаючи з 28 грудня 2015 року, та про стягнення аліментів у розмірі 1/10 частини з усіх видів його заробітку на користь ОСОБА_10. на її утримання, починаючи з 28 грудня 2015 року і до досягнення дитиною - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, трирічного віку, що підтверджується виконавчими листами та постановами державного виконавця про відкриття провадження від 27 квітня 2016 року (а.с. 6 - 11).

У ході вчинення виконавчих дій державним виконавцем було встановлено, що боржнику ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, на яку постановою державного виконавця від 08 серпня 2016 року було накладено арешт та оголошено заборону на її відчуження, що також вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно то Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 12 - 13, 15).

Звертаючись до суду з клопотанням про розшук боржника, державний виконавець вказував на ті обставини, що на депозитний рахунок відділу державної виконавчої служби боржник самостійно сплачував заборгованість по аліментам, зокрема, 5225,75 грн. згідно платіжного доручення № 2900 від 11 жовтня 2016 року, 1044,75 грн. згідно платіжного доручення № 3011 від 21 жовтня 2016 року, 1044,75 грн. згідно платіжного доручення № 3846 від 01 грудня 2016 року, 1044,75 грн. згідно платіжного доручення № 4562 від 28 грудня 2016 року та 1044,75 грн. згідно платіжного доручення № 4913 від 13 березня 2017 року. Разом з тим, 16 січня 2017 року державним виконавцем на адресу боржника були направлені довідки - розрахунки про наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів (а.с. 3 - 5).

Відповідно до актів від 06 та від 10 квітня 2017 року державний виконавець здійснив виходи за адресами: АДРЕСА_1, тобто, за адресою знаходження жилого приміщення, яке належить боржнику на праві власності, та на АДРЕСА_3, де він значиться зареєстрованим, що вбачається з даних виконавчих листів, і при цьому було встановлено, що за вказаними адресами ОСОБА_1 не проживає (а.с. 19 - 20).

Згідно з розрахунками заборгованості по виконавчим листам станом на 31 березня 2017 року залишок боргу ОСОБА_1 по виконавчому листу щодо стягнення аліментів на утримання дітей становить 5865,77 грн., сплачено аліментів у сумі 10447,50 грн., а залишок боргу по виконавчому листу щодо стягнення аліментів на утримання ОСОБА_10. становить 4893,87 грн. (а.с. 17 - 18).

Державним виконавцем до апеляційного суду надано довідки - розрахунки заборгованості за виконавчими листами № 592/12122/15 про стягнення на користь ОСОБА_10. аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, з яких вбачається, що з вересня 2016 року боржник сплачує аліменти, проте, не в повному обсязі. За виконавчими листами існує заборгованість, зокрема, за виконавчим листом про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, станом на 06 березня 2018 року визначена заборгованість у сумі 1309,44 грн.

Крім того, відповідно до довідки - розрахунку, наданої представником боржника до апеляційного суду, заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 09 липня 2017 року складає 5400,39 грн.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частинами 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Згідно з п.п. 1.3 Порядку розшуку боржника - фізичної особи, затвердженого наказом МВС України від 27 серпня 2008 року N 408, розшук громадянина-боржника - це комплекс розшукових заходів, які проводяться з метою встановлення місцеперебування боржника.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про задоволення клопотання про оголошення розшуку боржника, оскільки у державного виконавця були відсутні відомості про місце проживання боржника ОСОБА_1, що перешкоджало виконанню рішення суду про стягнення з нього аліментів.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягувач, звертаючись до державної виконавчої служби з приводу примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, навмисно вказала адресу його місця реєстрації, а не фактичного проживання у м. Краснодар, Російської Федерації, яка їй була відома, не можна взяти до уваги, оскільки, з оглянутих в судовому засіданні апеляційного суду матеріалів виконавчого провадження вбачається, що документи виконавчого провадження відповідно до вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» надсилались боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому документі, зокрема, на АДРЕСА_3. При цьому, боржник не довів належними та допустимими доказами тих обставин, що ОСОБА_10 була відома адреса його фактичного проживання у м. Краснодар, Російської Федерації, про що вона ніби то навмисно не повідомила відділ державної виконавчої служби.

Посилання в апеляційній скарзі на ті обставини, що представник боржника повідомив виконавчу службу про свою адресу у м. Суми для листування з боржником ОСОБА_1, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. В той же час, з матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що боржник або його представник зверталися до виконавчої служби з відповідною заявою, в якій би повідомляли про зміну адреси місця проживання боржника.

Не містяться такі відомості і в заяві представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та в скарзі на неправомірні дії і зловживання посадових осіб виконавчої служби, направлених на адресу Ковпаківського відділу ДВС ГТУЮ у Сумській області, які представник боржника додав до апеляційної скарги для підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі (а.с. 50 - 53).

Твердження в апеляційній скарзі про домовленість між сторонами виконавчого провадження про те, що боржник придбає квартиру в рахунок сплати аліментів, однак, стягувачка затягує з переоформленням на неї права на вказане майно з метою створення заборгованості зі сплати аліментів, є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних посилань щодо створення заборгованості. В той же час, з розписки ОСОБА_10. від 11 липня 2016 року вбачається, що остання згодна укласти договір передачі квартири АДРЕСА_1 у власність двом малолітнім дочкам в рахунок стягнутих на її користь аліментів з ОСОБА_1 (а.с. 47).

Доводи апеляційної скарги про те, що стягувач надала до виконавчої служби реквізити її заблокованого карткового рахунку з метою створення заборгованості за аліментами не можна взяти до уваги, оскільки відповідно до п. 1 Розділу VІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, стягнуті з боржника грошові суми для їх обліку мають надходити на рахунки, відкриті відділом державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування, а в подальшому перераховуються на рахунок стягувача.

Та обставина, що, звертаючись до суду з поданням, державний виконавець помилково послався на ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» в старій редакції цього Закону від 21 квітня 1999 року, з подальшими змінами, якою регулюється питання про оголошення розшуку боржника, не впливає на правильність висновків суду щодо необхідності проведення розшуку боржника ОСОБА_1, який не повідомив органи виконавчої служби про своє фактичне місцезнаходження. Крім того, Закон України «Про виконавче провадження», що набув чинності у новій редакції від 05 жовтня 2016 року, зокрема, ст. 36 цього Закону містить аналогічні положення щодо підстав розшуку боржника.

Повідомлення в апеляційній скарзі про фактичне місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_5 не спростовують висновків суду про задоволення подання виконавчої служби, оскільки згідно з п.п. 4.1 Порядку розшуку боржника - фізичної особи, затвердженого наказом МВС України від 27 серпня 2008 року N 408, передбачені наступні підстави закриття розшукової справи:

- установлення місцеперебування боржника;

- документального підтвердження смерті боржника або визнання його безвісно відсутнім або померлим;

- винесення судом ухвали про припинення розшуку (за відмовою стягувача від стягнення);

- якщо за результатами розшукових заходів установлено, що боржник понад шість місяців відсутній за місцем проживання і фактично перебуває за кордоном (свідчення родичів або інших осіб, які підтверджуються надходженням поштової кореспонденції, грошових переказів, та повідомлення Адміністрації Державної прикордонної служби України або компетентних органів держави, де встановлено місцеперебування боржника).

Не можна взяти до уваги і посилання стягувача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що повноваження представника боржника на звернення до суду з апеляційною скаргою не підтверджені належним чином, виходячи з наступних підстав.

У частині 1 ст. 58 ЦПК України йдеться про те, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Зокрема, за нормами п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

Виходячи з матеріалів справи, інтереси боржника ОСОБА_1 представляє адвокат ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю та довіреністю від 11 лютого 2016 року, яка була видана боржником строком на п'ять років і посвідчена нотаріусом Краснодарського нотаріального округу Захаровим В.Б., за змістом якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 оскаржувати судові рішення, подавати апеляційні скарги та приймати участь при їх розгляді. Вірність копії вказаної довіреності засвідчена приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. (а.с. 54 - 55).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Конвенція 1961 року, яка скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, згода на обов'язковість якої надана, про що зазначено у Законі України від 10 січня 2002 «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року.

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Україна є учасницею окремих міжнародних договорів, якими скасовано будь-яке додаткове засвідчення офіційних документів, що подаються до установ держав-учасниць такого Договору. На сьогодні діє Договір про правову допомогу між Україною та Російською Федерацією, відповідними статтями якого передбачено, що документи, що були складені або засвідчені відповідною установою однієї з Договірних Сторін, скріплені печаткою та засвідчені підписом компетентної особи, мають силу документа на території другої Договірної Сторони без будь-якого іншого засвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін визнаються офіційними, вважаються такими ж і на території другої Договірної Сторони.

Крім того, на знайшли свого підтвердження і доводи стягувача про невідповідність апеляційної скарги представника боржника вимогам ч. 2 ст. 356 ЦПК України, оскільки в апеляційній скарзі зазначена дата отримання представником боржника ОСОБА_4 оскарженого судового рішення, а саме: 12 лютого 2018 року. Вказане підтверджується також відповідною заявою (а.с. 41), що з урахуванням вимог п. 13 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, ч. 2 ст. 294 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, свідчить про те, що апеляційна скарга подана у встановлений законом строк (а.с. 44 -55).

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі і стосовно того, що боржник продовжує сплачувати аліменти, не дивлячись на недобросовісну поведінку стягувачки та на порушення виконавчою службою порядку ведення виконавчих проваджень, висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування ухвали суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що постановлена судом ухвала відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, відповідно, - залишити без задоволення.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Суддя (доповідач): Хвостик С.Г.

Судді: Левченко Т.А.

Собина О.І.