Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 658/4389/15-ц

провадження № 61-9726св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 19 липня 2016 року у складі колегії суддів: Фурман Т. Г., Пузанової Л. В., Чиркової К. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільному майні.

Позовна заява мотивована тим, що за час сумісного проживання сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, влаштовували спільні свята, на яких поводилися як чоловік та дружина, в побуті були пов'язані спільними обов'язками, підтримували відносини, притаманні чоловікові та дружині.

Протягом 2010-2015 роки вона періодично працювала за межами України, за цей період часу нею банківськими переказами були надіслані грошові кошти на облаштування житлового будинку АДРЕСА_1 який потребував капітального ремонту. Всього нею було перераховано відповідачеві 151 800 російських рублів, що в перерахунку за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день направлення кожного платежу становить 58 296 грн або 7119 доларів США.

За ці кошти було встановлено пічне опалення, здійснено заміну вікон, дверей, замінено дерев'яну підлогу в будинку, проведено повну реконструкцію веранди (заміна стелі, роботи з утеплення, відновлення несучих конструкцій, укріплення фундаменту тощо), здійснено часткове утеплення зовнішніх стін будинку, проведено ремонт даху.

Посилаючись на те, що за її кошти фактично було реконструйовано житловий будинок АДРЕСА_1 внаслідок чого його вартість істотно збільшилась, позивач просила суд встановити факт сумісного проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з 01 квітня 2005 року до 01 серпня 2015 року; визнати спільною сумісною власністю її та відповідача житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного будинку.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 14 березня 2016 року у складі судді Єйбога І. М., позов ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 квітня 2005 року до 01 серпня 2015 року.

Визнано будинок разом з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку разом з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та істотне збільшення вартості спірного будинку, що дає можливість визнати це майно спільним майном подружжя. При цьому судом враховано визнання відповідачем позову.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 19 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

29 серпня 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судове рішення апеляційної інстанції скасувати та справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач при розгляді справи у суді першої інстанції повністю визнав позов та проти його задоволення не заперечував, про що свідчить його заява, проте ця обставина залишилась поза увагою апеляційного суду.

Заявник у касаційній скарзі зазначала про те, що апеляційним судом проігноровано її клопотання про виклик та допит свідків, які не були допитані в суді першої інстанції через визнання відповідачем позову.

Апеляційним судом було відхилено надані нею доказі, натомість взято до уваги докази, надані відповідачем у суді апеляційної інстанції, зокрема, довідку ТОВ «Укртехінвентаризація» від 13 червня 2016 року № 18.

02 вересня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 лютого 2018 року справу № 658/4389/15-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачеві ОСОБА_5 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1.

За положеннями частин першої-другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені частиною другою статті 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року, справа № 6-97цс11.

У постанові від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13, Верховний Суд України висловив свою правову позицію щодо поділу майна подружжя, яка зводиться до наступного.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, для застосування передбачених зазначеною статтею правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об'єкту.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність.

При цьому апеляційним судом враховано, що позивачем належними та допустимим доказами не доведено та не підтверджено, що між нею та відповідачем склалися усталені відносини, притаманні чоловікові та дружині, що між ними велося спільне господарство, планувався сімейний бюджет, а отже підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 квітня 2005 року по 01 серпня 2015 року відсутні.

Заявляючи вимогу про визнання будинку спільною сумісною власністю, позивачем зазначалось про те, що вона переказувала відповідачеві грошові кошти, за які була проведена реконструкція та перепланування вказаного житлового будинку, у зв'язку з чим його вартість істотно збільшилася, а тому вона має право власності на 1/2 частину спірного будинку, проте жодного доказу на підтвердження проведених робіт з реконструкції та переобладнання будинку чи проведення капітального ремонту, а також те, що ці грошові кошти були використані саме на проведення згаданих робіт, матеріали справи не містять.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що незважаючи на задоволення 05 липня 2016 року апеляційним судом клопотання про виклик та допит в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які не були допитані під час розгляду справи у суді першої інстанції через визнання позивачем позову, 19 липня 2016 року, під час судового засідання, апеляційний суд відмовив позивачеві у клопотанні про допит цих свідків, натомість взяв до уваги пояснення свідків, які були заявлені відповідачем у цьому ж судовому засіданні.

Такі доводи заявника є необґрунтованими, оскільки з журналу судового засідання Апеляційного суду Херсонської області від 19 липня 2016 року не вбачається, що позивачем було забезпечено явку зазначених осіб та відмовлено судом у їх допиті. Водночас в журналі судового засідання зазначено про участь свідків ОСОБА_16, ОСОБА_6, ОСОБА_17, які і були допитані в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо порушення апеляційним судом принципу рівності сторін, а саме надання переваги одним доказам над іншими є безпідставними, оскільки апеляційний суд, відповідно до вимог частин другої -третьої статті 303 ЦПК України 2004 року, досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що апеляційний суд при перегляді рішення суду першої інстанції виходив з доводів апеляційної скарги та керувався вимогами статей 57-60 ЦПК України 2004 року, врахувавши, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Також не підлягає задоволенню касаційна скарга через неврахування апеляційним судом заяви про визнання відповідачем позову, оскільки як вбачається з матеріалів справи, останній, звертаючись до суду з цією заявою не був присутнім у судовому засіданні, а отже суд першої інстанції був позбавлений можливості роз'яснити відповідачеві наслідки такої відмови.

Водночас не можна вважати заяву відповідача про повне визнання позову, з урахуванням вимог статті 174 ЦПК України, безумовною, оскільки не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, він оскаржив його в апеляційному порядку, де зазначив, що цим рішенням порушено його права, а також він не зрозумів наслідків визнання ним позову через поганий стан здоров'я, надавши про це відповідні докази.

Апеляційний суд, беручи до уваги нові докази, які не були досліджені під час розгляду справи у суді першої інстанції, та встановлюючи фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення таким чином усунув недоліки суду першої інстанції при вирішенні цього спору щодо повноти з'ясування обставин справи.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик