Провадження № 2/750/425/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2018 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря Карацюба М.М.,

за участі позивача, представника позивача, представника відповідача,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" про стягнення заборгованості та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

04.04.2018 року позивач звернувся із позовом до відповідача та збільшивши позовні вимоги просив стягнути з відповідача заборгованість з виплати: надбавки за вислугу років в розмірі - 83056 грн. 00 коп.; надбавки в розмірі 20% до посадового окладу - 43 540 грн. 00 коп.; допомоги на оздоровлення в розмірі - 3 680,00 грн., а загалом - 130 276,00 грн.;стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн., а також судовий збір.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та наполягали на його задоволенні.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та наголошував на пропуску строку позовної давності.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 9 Конституції України діючі міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Частиною 4 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Найбільш важливі та значимі положення, які стосуються гарантування та захисту прав та свобод людини зосереджені в Загальній декларації з прав людини, прийнятій Генеральною асамблеєю ООН 10.12.1948 року та в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Стаття 23 Загальної декларації з прав людини, зокрема передбачає, що працюючий має право на справедливу та задовільну винагороду, яка б забезпечувала гідне існування для нього самого та його родини і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального захисту.

Частина 1 ст. 25 Загальної декларації з прав людини декларує право людини на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який потрібен для підтримання здоров'я та добробуту його сім'ї.

Стаття 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, яка ратифікована Верховною Радою України від 14.09.2006 року, передбачає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду Договірні Сторони зобов'язуються, зокрема: визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сім'ям достатній життєвий рівень; здійснювати відрахування із заробітної плати тільки на умовах і в розмірах, передбачених національними законами або правилами чи встановлених колективними договорами або арбітражними рішеннями. Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження законних систем нарахування заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам.

30 березня 2006 року набрав чинності Закон України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідно до цього Закону суди України при розгляді справ повинні застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права. 31 травня 2006 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 784 «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

У загальновизнаній класифікації прав людини право на працю та справедливу винагороду відноситься до другого покоління прав людини. Ці права відрізняються не тільки предметом та часом виникнення, але й засобами та ступенем забезпечення, тому що їхня реалізація передбачає та спирається на втручання держави.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Майном за практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема, визнаються: законні сподівання на отримання власності, підприємницька діяльність, право займатися професійною діяльністю, авторські та суміжні права, ліцензії та дозволи, патенти, ділова репутація, майнові вимоги, боргові вимоги, пайові внески, (упущена) вигода, майбутні доходи, економічні інтереси, матеріальні та нематеріальні інтереси, цінні папери, акціонерний (статутний) капітал, зміна частки акціонерного (статутного) капіталу, дохід, заробітна плата, торгова марка, клієнтура, судові рішення з майнових питань, рішення КТС, виконавчі написи щодо майна, орендна плата, земельні ділянки, соціальні виплати, допомога по безробіттю, пенсії, заощадження, спадщина тощо.

Так, у п. 22 рішення ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) від 8 листопада 2005 року зазначено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення.

Пункт 23 цього рішення ЄСПЛ передбачає, що в межах свободи дій держави знаходиться право визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Далі в рішенні, а саме в п. 26, вказано на те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ).

Стаття ст. 43 Конституції України передбачає, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Для більшості осіб заробітна плата є основним або навіть єдиним джерелом для існування, а тому оплата праці є однією із найважливіших гарантій.

Конституційний Суд України в Рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (ст.ст. 1, 3 Конституції України). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (ч.4 ст. 13, ч.ч.1, 2, 7 ст. 43 Конституції України).

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч.1 ст. 94 КЗпП України, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно запису трудової книжки від 16.01.2003 року за Наказом № 10-к від 10.01.2003 року ОСОБА_1 переведений на посаду директора Навчально-курсового комбінату Дочірнього Підприємства НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія».

Обов'язки директора Навчально-курсового комбінату підприємства ОСОБА_1 виконує до теперішнього часу.

Відповідно до положень ст.18 Закону України "Про професійно-технічну освіту" навчально-курсовий комбінат віднесено до професійно-технічних навчальних закладів.

Згідно до ст. 1 Закону України "Про професійно-технічну освіту" - законодавство України в галузі професійно-технічної освіти обов'язкове для застосування на території України незалежно від форм власності та підпорядкування закладів і установ професійно- технічної освіти.

Відповідно до Типового положення про навчально-курсовий комбінат(центр, пункт) професійного навчання робітників, затвердженого наказом Міністерства освіти, Міністерства праці України від 20 травня 1993 року № 148/32 навчально- курсовий комбінат є навчальним закладом системи освіти з професійного навчання робітничих кадрів на виробництві. У своїй діяльності навчально-курсовий комбінат керується законом України «Про освіту», іншим чинним законодавством, нормативними актами центрального органу державного управління освітою, міністерства, відомства, підприємства, організації у підпорядкуванні яких він знаходиться, цим Положенням та власним Статутом. Фінансування навчально-курсового комбінату має здійснюватися у розмірі не нижчому від нормативів фінансування державних професійних навчальних закладів системи освіти.

Ст. 45 Закону України „ Про професійно-технічну освіту" визначено, що до педагогічних працівників професійно - технічних навчальних закладів та установ професійно - технічної освіти належать - керівники професійно-технічних навчальних закладів.

Згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 57 Закону України "Про освіту" передбачені гарантії держави педагогічним, науково-педагогічним працівникам та іншим категоріям працівників закладів освіти, у тому числі й виплата надбавок за вислугу років та допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки.

Згідно Постанови KM України № 373 від 23.03.2011 року «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам дошкільних, позашкільних, загальноосвітніх, професійно-технічних навчальних закладів, вищих навчальних закладів І-ІІ рівня акредитації, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» було встановлено надбавку у граничному розмірі 20 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати) педагогічним працівникам дошкільних позашкільних, загальноосвітніх, професійно-технічних навчальних закладів, вищих навчальних закладів І-ІІ рівня акредитації, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування.

Відповідно до Постанови КМУ від 31 січня 2001 p. N 78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України "Про освіту", частини першої статті 25 Закону України "Про загальну середню освіту", частини другої статті 18 і частини першої ст. 22 Закону України "Про позашкільну освіту" запроваджено починаючи з 1 січня 2001 року передбачену абзацами восьмим і десятим частини першої статті 57 Закону України "Про освіту виплату педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти надбавок за вислугу років і допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки.

Згідно Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково- педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженим Постановою КМУ від 31 січня 2001 p. N 78 - Педагогічним та-науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти виплачуються надбавки за вислугу років щомісяця у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків і понад 20 років - 30 відсотків.

Виплата допомоги на оздоровлення педагогічним та науково-педагогічним працівникам провадиться в розмірі 40 відсотків місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

П. 8 Постанови № 13 Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» наголошує, що при вирішені спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці, що не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

22.05.2017 року ОСОБА_1 звертався із службовою запискою до директора Дочірнього Підприємства НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» з приводу нарахування та виплати встановлених надбавок, але отримав відмову.

11.08.2017 року на адресу ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» було направлено лист-претензію, в якій пропонувалося нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку у граничному розмірі 20 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати) педагогічним працівникам, надбавки за вислугу років, виплати допомоги на оздоровлення за період з 29.05.1989 року по 26.03.1997 року та з 16.01.2003 року - дата переведення його на посаду директора Навчально-курсового комбінату по теперішній час. Відповіддю № 19/642/780 від 28.08.2017 року ДП НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» відмовило в задоволенні вимог в повному обсязі.

За весь час роботи майстром виробничого навчання, а потім директора Навчально- курсового комбінату ОСОБА_1 не отримував ані надбавок за вислугу років, ані виплат щорічної допомоги на оздоровлення (в повному обсязі), ані надбавки згідно постанови № 373 від 23.03.2011 року.

Станом на 01.01.2003 року стаж педагогічної роботи позивача складав 8 років -10 % посадового окладу; з 01.04.2005 року стаж складає 10 років - 20% від посадового окладу; з квітня 2015 року стаж складає 20 років - 30 % посадового окладу.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати: надбавки за вислугу років в розмірі 75 860 грн. 00 коп. за період з 16.01.2003 року по 28.02.2018 року; надбавки в розмірі 20% до посадового окладу в розмірі 43 540 грн. 00 коп. з 01.09.2011 року по 28.02.2018 року; допомоги на оздоровлення в розмірі 3 680,00 грн.

Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд вважає також доведеним заподіяння позивачу моральної шкоди, що виразилась в душевних стражданнях. Вирішуючи питання розміру відшкодування суд враховує глибину та тривалість заподіяних душевних страждань і з урахуванням принципу розумності, об'єктивності та справедливості вважає достатньою компенсацією стягнення 3000 грн. 00 коп.

Відповідно до Правової позиції ВСУ від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Таким чином суд не приймає посилання відповідача на застосування наслідків спливу строку позовної давності.

За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню із підстав викладених вище.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 1870 гривень 80 копійок.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 141, 259, 265, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1, задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" (місцезнаходження: м. Чернігів, вул. Шевченка, буд. 15, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 01431535) на користь ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) заборгованість з виплати: надбавки за вислугу років в розмірі 75 860 грн. 00 коп.; надбавки в розмірі 20% до посадового окладу в розмірі 43 540 грн. 00 коп.; допомоги на оздоровлення в розмірі 3 680,00 грн., моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. 00 грн., а загалом - 126 080 грн. 00 коп.

Стягнути з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1870 гривень 80 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 10.04.2018 року.

Суддя Л.В.Карапута