печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Москаленко К.О.,

за участю секретаря судового засідання - Березовської К.А.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу №757/61603/16-ц за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків,-

за участю представника позивачів - ОСОБА_5,

за участю участю представника відповідача - ОСОБА_6,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року позивачі ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1), ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2) та ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3) звернулися до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_4 про відшкодування збитків.

Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що є вкладниками ПАТ «Дельта Банк» на підставі укладених договорів, зокрема: 28.04.2012 між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір №002-28801-280412 у розмірі 900 000 грн. 00 коп.; 29.10.2014 між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір №003-28803-291014 «Delta Premier з пролонгацією» у розмірі 300 000 грн. 00 коп. 31.10.2014 між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір №001-28803-311014 у розмірі 1 000 000 грн. 00 коп. Також, зазначають, що під час тимчасової адміністрації позивачам було виплачено по 200 000 грн. 00 коп., а тому неповернутою залишилася сума: для ОСОБА_1 - 106 860 грн. 00 коп. для ОСОБА_3 - 773 482 грн. 20 коп.; для ОСОБА_2 - 832 271 грн. 22 гкоп., які позивачі вважають збитками, та які просять стягнути з відповідача, як власника істотної участі ПАТ «Дельта Банк».

Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачів та представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 31.10.2014 між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір №002-28803-311014 («Delta Premier з пролонгацією») у розмірі 900 000 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 1.4. зазначеного Договору №002-28803-311014 («Delta Premier з пролонгацією»), на суму вкладу Банк нараховує проценти у розмірі 21,5% річних.

29.10.2014 між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір №003-28803-291014 («Delta Premier з пролонгацією») у розмірі 300 000 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 1.4. зазначеного Договору №002-28803-311014 («Delta Premier з пролонгацією»), на суму вкладу Банк нараховує проценти у розмірі 21,5% річних.

31.10.2014 між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір №001-28803-311014 («Delta Premier з пролонгацією») у розмірі 1 000 000 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 1.4. зазначеного Договору №001-28803-311014 («Delta Premier з пролонгацією»), на суму вкладу Банк нараховує проценти у розмірі 21,5% річних.

02.03.2015 на підставі постанови Правління Національного банку України за №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 за №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у AT «Дельта Банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в AT «Дельта Банк» призначено Кадирова В. В.

Як зазначають позивачі, ними було отримано гарантовану Фондом гарантування вкладів фізичних осіб грошову суму у розмірі по 200 000 грн. 00 коп.

Водночас, неповернутою залишилася сума: для ОСОБА_1 - 106 860 грн. 00 коп. для ОСОБА_3 - 773 482 грн. 20 коп.; для ОСОБА_2 - 832 271 грн. 22 коп., які позивачі вважають збитками, та які просять стягнути з відповідача, як власника істотної участі ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1067 ЦК України, договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Частинами 1, 3 ст. 1068 ЦК України встановлено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Процедура задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку визначена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд, зокрема, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Згідно з вимогами ст. 49 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

У ч. 4 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Водночас, лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів в процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто, конкретний розмір завданих кредиторам збитків.

Таким чином, позивачі є кредиторами банку у заявленому розмірі позовних вимог, і станом на час розгляду справи ці кошти їм не повернуто.

Передбачене відповідно до ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» покладення відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним. Така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише за наявності їх вини у настанні неплатоспроможності банку.

Відповідальність особи у вигляді обов'язку відшкодувати шкоду наступає лише за наявності в сукупності таких умов, які утворюють склад цивільного правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправність поведінки, причинний зв'язок між поведінкою і шкодою, вина.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою, зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб'єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчиненого нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Отже, заявляючи вимоги до відповідача як до власника істотної участі банку, позивачам належало довести факт завдання їм шкоди завдавачем такої шкоди, надати докази невиконання відповідачем зобов'язання або вчинення ним протиправних дій, вину та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань відповідачем та заподіяною шкодою.

Проте, позивачами не надано належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин. Настання факту неплатоспроможності банку не є достатнім доказом того, що власники істотної участі не вживали заходів для її уникнення.

Посилання позивачів на інформацію, викладену у прес-релізі від 05.10.2015, у якому, на їх думку, встановлена вина відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки, зазначений прес-реліз не є допустимим доказом в розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України, який би підтверджував факт заподіяння позивачам шкоди відповідачем як власником істотної участі банку. Крім того, відповідно до інформації, висвітленої у пре-релізі від 05.10.2015, у тексті відсутнє посилання безпосередньо на відповідача.

За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 1060, 1067, 1068, 1074 Цивільного кодексу України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків, - відмовити.

Повне рішення суду складено 30.03.2018.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд міста Києва.

Суддя Печерського

районного суду м. Києва К.О. Москаленко