справа №619/756/18
провадження №2/619/644/18
РІШЕННЯ

іменем України

11 квітня 2018 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибок Є.А.
за участю:секретаря судового засіданняМолотко А.В.

справа №619/756/18

Ім'я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження позов про виселення.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

28 лютого 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому на підставі ст.ст.116 ЖК України просила виселити відповідачів з будинку за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позову позивач вказала, що 12 листопада 1998 року вона купила будинок в АДРЕСА_1. В будинку три житлові кімнати, кухня та веранда. Після купівлі будинку вона разом з відповідачем ОСОБА_4 вселились в спірний будинок. 18 вересня 2002 року їх шлюб було розірвано. У січні 2016 року ОСОБА_4 вселив без її дозволу свого племінника ОСОБА_5 у її будинок. Даний племінник разом з колишнім чоловіком почали створювати для неї неможливі умови для спільного проживання в одному будинку. Позивач страдає багатьма хронічними захворюваннями. Однією із умов є той факт, що вона потребує спокійного житла. Відповідач ОСОБА_5 включає гучно музику, навмисно створює умови для нервового зриву. Це і призвело до того, що вона після виклику працівників поліції на відповідачів по справі, вимушена залишити будинок та проживати у своїх знайомих. На теперішній час ОСОБА_3 має бажання продати свій будинок, тому дана позовна заява про виселення є вимушеною.

30 березня 2018 року відповідач ОСОБА_4 надав суду відзив на позов, в якому вважає позовні вимоги позивача безпідставними та не обґрунтованими, а тому необхідно відмовити позивачу у задоволенні позову, вказав що в 1982 році він уклав шлюб з ОСОБА_3 Проживаючи разом однією сім'єю, на сумісні кошти в 1998 році вони придбали жилий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку з будівлями, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області від 12.11.1998 року. В даному договорі купівлі-продажу покупцем зазначена його дружина, ОСОБА_3, оскільки на той період часу вони проживали єдиною сім'єю і кожен з них діяв в інтересах подружжя та від імені подружжя. 18.09.2002 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати в сумісному будинку, при цьому розділ майна вони не проводили. Згідно довідки Слатинської селищної ради домоволодінні зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_3 та їх донька ОСОБА_6 В подальшому, починаючи з 2010 року, ОСОБА_3 в будинку стала проживати періодично, що підтверджується актом депутата Слатинської селищної ради. На даний період часу з ОСОБА_3 вони ніяких відносин не підтримують. Починаючи з вересня 2016 в будинку став тимчасово проживати його племінник ОСОБА_5, який зареєстрований по АДРЕСА_2 Дозвіл на тимчасове проживання племіннику надав ОСОБА_4А, оскільки згідно закону він являється співвласником з ОСОБА_3 житлового будинку. Причиною тимчасового надання житла ОСОБА_5 послужили ті обставини, що він працює в смт Слатине Дергачівського району і другого житла у нього немає. За весь час проживання в домоволодінні ОСОБА_5 ніяких відносин з ОСОБА_3 не підтримував, і конфліктних ситуацій між ними не ніколи не виникало. Твердження ОСОБА_3 що він разом з ОСОБА_5 створюють для неї неможливі умови для спільного проживання в одному будинку є неправдивими та не підтверджені належними доказами.

30 березня 2018 року відповідач ОСОБА_5 надав суду відзив на позов, в якому вважає позовні вимоги позивача безпідставними та не обґрунтованими, а тому необхідно відмовити позивачу у задоволенні позову, вказав що починаючи з вересня 2016 року він тимчасово став проживати у будинку свого дядька ОСОБА_4, який особисто на це надав дозвіл, оскільки згідно закону він являється співвласником житлового будинку. Причиною його тимчасового проживання в домоволодінні ОСОБА_4 стало те, що він працює в смт Слатине Дергачівського району. За весь час проживання в домоволодінні ОСОБА_4 ніяких відносин з ОСОБА_3 не підтримував і конфліктних ситуацій між нами не ніколи не виникало, так як за зазначеною адресою вона практично не проживає. Твердження ОСОБА_3 що він разом з ОСОБА_4 створює для неї неможливі умови для спільного проживання в одному будинку є неправдивими та не підтверджені належними доказами.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

15 березня 2018 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено перше судове засідання на 10 год. 00 хв. 11 квітня 2018 року. Також запропоновано відповідачеві подати до суду відзив на позов в строк до 02 квітня 2018 року. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив у строк до 04 квітня 2018 року. Запропоновано відповідачеві подати до суду в строк до 06 квітня 2018 року заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

У судове засідання відповідачі ОСОБА_4 не з'явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, справу розглядати у його відсутність.

У судове засідання відповідачі ОСОБА_5 не з'явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, справу розглядати у його відсутність.

У судове засідання позивач ОСОБА_3 не з'явилася, подала заяву, в якій просила задовольнити позов у повному обсязі та справу розглядати у її відсутність.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку з будівлями від 12 листопада 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-3303, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Маренич Г.П., ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_3 купила жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно технічного паспорту від 04.11.1998 року, власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_3.

Відповідно до копії паспорту ОСОБА_4, 14 травня 1983 року зареєстровано шлюб з ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_4, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Дергачівського районного управління юстиції у Харківській області, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 18 вересня 2002 року зроблено актовий запис №205.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних мотивів.

За положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку.

Відповідно до ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Щодо вимоги про виселення ОСОБА_5

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно паспорту НОМЕР_5 ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 своєї Постанови №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року дав судам роз'яснення, що Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Верховний Суд України у постанові №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року зазначив, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

ОСОБА_3 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_5 не є членом сім'ї позивача, та ним не доведено та не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності користування житловим будинком, який належить позивачеві.

Таким чином, суд дійшов висновку про виселення ОСОБА_5 з житлового будинку, який належить ОСОБА_3

Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_5 на те, що він вселився в житловий будинок позивача з дозволу ОСОБА_4, як співвласника житлового будинку, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження права власності ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок.

Щодо вимоги про виселення ОСОБА_4

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Пленум Верховного Суду України у п.17 своєї постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Пунктом 1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. The U.K. від 21.02.90 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24.11.86 року) так і наймача (рішення Larkos v. Cyprus від 18.02.99 року).

Зокрема п.2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданими. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інший правочин, не заборонений законом. Але, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Право на житло є одним з найбільш природних і невід'ємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиціальне значення, якщо може бути реалізоване. А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується певними компетентними органами. Серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини поширеним є судовий захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).

Крім того, втручання у право особи на повагу до її житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява №66746/01, п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60).

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, з 10 березня 1999 року.

Сторонами не заперечується факт перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з травня 1983 року по вересень 2002 року.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 вселився у спірний житловий будинок, як член сім'ї власника жилого будинку, тобто ОСОБА_3

Відповідно до ст.157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, яким є ОСОБА_4, то відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК УРСР власне факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 ЖК УРСР.

Відповідно до норм ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Судом встановлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин викладених в позовній заяві.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Таким чином, даючи оцінку наведеним доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про виселення відповідача ОСОБА_4 на підставі ст.116 ЖК УРСР задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_3 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного порушення правил співжиття з боку ОСОБА_4, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку та вжиття відповідних заходів попередження чи громадського впливу, які не дали б позитивних результатів в силу вимог ч.1 ст.116 ЖК УРСР.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до абз.1 ч.6 ст.259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Частинами 4 та 5 ст.268 ЦПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Згідно п.15.5 ч.1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 83, 89, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273-279, 351, 352, 354, пунктами 8, 15.5 ч.1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд -

ухвалив

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_5 з житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_4, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Відповідач: ОСОБА_5, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2018 року.

Суддя Є. А. Болибок