АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/1040/16-ц Номер провадження 22-ц/786/644/18Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н. С. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2017 року (час і дата виготовлення повного тексту рішення з 11:43 до 11:45 год., 08 грудня 2017 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення позичених коштів та інфляційних.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, після зміни позовних вимог остаточно просив стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно 108 000 грн. основного боргу та 117 922 грн. 46 коп. суми, на яку знецінились кошти.

В обґрунтування зазначеного позову ОСОБА_2 вказував на неналежне виконання боржником зобов'язань за договором позики та ухилення від його виконання.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 20 000 грн. солідарно. Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про стягнення з відповідачів на його користь 97 922 грн. інфляційних витрат.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно з незрозумілих для нього причин вирішив, що позивач зменшив суму позову до 20 000 грн. На переконання позивача суд першої інстанції не в повній мірі зясував всі обставини справи та ухвалив рішення по вимозі, яка не була предметом спору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 стверджували, що по заявленим ОСОБА_2 вимогам сплинув строк давності, про що було заявлено у суді першої інстанції, а поданий позивачем договір від 21 травня 2012 року виготовлений ним самим та є підробним. На вимогу позивача, який зрозумів, що після проведення судової почеркознавчої експертизи для підтвердження фальшивості договору від 21 травня 2012 року, відповідачі написали заяву про визнання позову на суму 20 000 грн., отже позивач, що підтверджено і звукозаписом перебігу судового засідання, погодився з такою сумою. Окрім того, відповідачі стверджують, що борг у сумі 90 000 грн. був повернутий ними у листопаді 2012 року.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується належними та допустимим доказами, що 21 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 108 000 грн. терміном повернення до 30 листопада 2012 року, про що складено розписку (т.1 а.с.47-48).

В цей же день сторонами укладено договір в якому обумовлено, що в разі несвоєчасного повернення грошей ОСОБА_3 як позичальник сплачує пеню в розмірі 2% за кожен день прострочення, а на відсотки нараховується пеня у розмірі 1% за кожен день (т.1 а.с.61).

05 лютого 2014 року між сторонами укладено доповнення до договору від 21 травня 2012 року, в якому обумовлено сума боргу 108 000 грн., що рівнозначно 12 500 доларів США незалежно від сплати відсотків та пені.

У доповненні до договору сторони збільшили строк позовної давності до чотирьох років (т.1 а.с.63).

Договори підписані сторонами особисто та відповідачами частково визнаний борг (т.1 а.с.224)

Станом на день розгляду справи судом першої інстанції грошові кошти не повернуті.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин (договір позики) та виходив з того, що в обумовлений термін боржник позичені кошти не повернув, що кореспондує праву кредитора - позивача звернутися до суду за захистом своїх майнових прав, а саме з вимогою про стягнення з відповідачів суми боргу з відповідними відсотками за прострочення виконання зобовязання, але у сумі, яку визнав відповідач та з якою погодився позивач.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з такого.

Спірні правовідносин врегульовані загальними положення ЦК України про зобовязання та договір, а також положеннями глави 61 ЦК України «Позика, кредит. Банківський вклад».

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша ст.207 ЦК України).

За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У звязку з цим, наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку з повернення грошових коштів (ч.3 ст. 545 ЦК України).

Стверджуючи про повернення отриманих у борг коштів, відповідачі всупереч приписам ст.60 ЦПК України (2004 року) не надали суду належних і допустимих доказів у розумінні ст. 545 ЦК України на підтвердження зазначеної обставини. Аналогічним чином, відповідачами не спростована презумпція дійсності (ст.204 ЦК України) та правомірність і сам факт укладення договору від 05 лютого 2014 року, яким внесені зміни до договору від 21 травня 2012 року, у тому числі змінений строк давності.

Отже, висновки суду першої інстанції у частині виникнення та виконання між сторонами зобовязань є правильними, до того ж відповідачі у встановленому порядку рішення суду першої інстанції не оскаржили.

Згідно ч.2 ст.31 ЦПК України (2004 року) позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач предявити зустрічний позов.

Відповідно до ч.1 ст.174 ЦПК України (2004 року) позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву.

Отже, процесуальним законом, який був чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, чітко визначено порядок зміни (зменшення), відмови від частини вимог: щонайменше позивач має зробити про це усну заяву, а суд, розяснивши наслідки цієї процесуальної дії, має постановити ухвалу про прийняття відмови від позову або частини позовних вимог.

У матеріалах справи відсутнє процесуальне рішення суду першої інстанції про прийняття відмови позивача від частини позовних вимог або ж про їх зменшення до 20 000 грн.

З прослуховування звукозапису судового засідання, яке відбулось 08.12.2017 року, вбачається, що позивач ОСОБА_2 не заявляв про відмову від частини позовних вимог або ж про їх зменшення до 20 000 грн.

За таких обставин слід виходити з позовних вимог ОСОБА_2, викладених у позовній заяві від 11 квітня 2016 року (а.с.3-4), позовній заяві від 06.03.2016 року (а.с.45-46) з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.126), згідно яких позивач просить стягнути з відповідачів на його користь 108 000 грн. основного боргу, 117 922 грн. 46 коп. інфляційних втрат.

Одночасно апеляційний суд, враховує приписи ч.4 ст.12, ст.13, ст.367 ЦПК України та приймає до уваги те, що ОСОБА_2 в апеляційній скарзі заявлена вимога про стягнення з відповідачів виключно інфляційних втрат від неповернутої суми богу у розмірі 97 922 грн.

Подана до апеляційного суду заява від 20 березня 2018 року не є доповненням до апеляційної скарги, а тому відповідно до ч.1 і ч.2 ст.364 ЦПК України не враховується апеляційним судом при вирішенні спору по суті.

Розрахунок інфляційних втрат, долучений ОСОБА_2 до позовної заяви, зроблений за період з червня 2012 року грудень 2015 року (т.1 а.с.5-6).

Однак, як вбачається з наданої позивачем розписки, зобовязання по поверненню заборгованості повинно мало бути виконано до 30 листопада 2012 року, тобто прострочення виконання зобовязання почалося з грудня 2012 року, отже і розрахунок інфляційних має бути проведений за період з 01 грудня 2012 року по 31 грудня 2015 року з урахуванням суми боргу у розмірі 108 000 грн.

Таким чином враховуючи межі заявлених позовних вимог втрати від інфляції слід обраховувати за період з 31 листопада 2012 року по грудень 2015 року з урахуванням суми основної заборгованості 108 000 грн.

Згідно ст.4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

За період з 01.12.2012 року по 01.12.2015 рік індекс споживчих цін був: грудень 2012 - 100.2%; січень 2013 - 100.2%; лютий 2013 - 99.9%; березень 2013 - 100%; квітень 2013 - 100%;травень 2013 - 100.1%; червень 2013 - 100%; липень 2013 - 99.9%; серпень 2013 - 99.3%; вересень 2013 - 100%; жовтень 2013 - 100.4%; листопад 2013 - 100.2%; грудень 2013 - 100.5%; січень 2014 - 100.2%; лютий 2014 - 100.6%; березень 2014 - 102.2%;квітень 2014 - 103.3%; травень 2014 - 103.8%; червень 2014 - 101%; липень 2014 - 100.4%; серпень 2014 - 100.8%; вересень 2014 - 102.9%; жовтень 2014 - 102.4%; листопад 2014 - 101.9%; грудень 2014 - 103%; січень 2015 - 103.1%; лютий 2015 - 105.3%; березень 2015 - 110.8%; квітень 2015 - 114%; травень 2015 - 102.2%; червень 2015 - 100.4%; липень 2015 - 99%; серпень 2015 - 99.2%; вересень 2015 - 102.3%; жовтень 2015 - 98.7%; листопад 2015 - 102%; грудень 2015 - 100.7%.

Таким чином, величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації лише:

у березні 2014 року 102%, що складає 1 103,76 грн. (108000 х 102,2% : 100),

у квітні 2014 року 103,3%, що складає 1 115,64 грн. (108000 х 103,3% : 100),

у травні 2014 року - 103.8%, що складає 1 121,04 грн. (108000 х 103,8% : 100),

у вересні 2014 року - 102,9%, що складає 1 111,32 грн. (108000 х 102,9% : 100),

у жовтні 2014 року - 102,4%, що складає 1 105,92 грн. (108000 х 102,4% : 100),

у листопаді 2014 року - 101,9%, що складає 1 100,52 грн. (108000 х 101,9% : 100),

у грудні 2014 року - 103%, що складає 1 112,40 грн. (108000 х 103% : 100),

у січні 2015 року - 103,1%, що складає 1 113,48 грн. (108000 х 103,1% : 100),

у лютому 2015 року - 105,3%, що складає 1 137,24 грн. (108000 х 105,3% : 100),

у березні 2015 року - 110,8%, що складає 1 196,64 грн. (108000 х 110,8% : 100),

у квітні 2015 року - 114%, що складає 1 231,20 грн. (108000 х 114% : 100),

у травні 2015 року - 102,2%, що складає 1 103,76 грн. (108000 х 102,2% : 100),

у вересні 2015 року - 102,3%, що складає 1 104,84 грн. (108000 х 102,3% : 100),

у листопаді 2015 року - 102%, що складає 1 101,60грн. (108000 х 102% : 100),

а всього 15 759, 36 грн.

Отже з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача 15 759,36 грн. інфляційних витрат.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, подаючи позовну заяву до суду, а в подальшому змінюючи позовні вимоги, збільшивши їх, заявив одну позовну вимогу майнового характеру, що відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" (чинного на час подачі позову до суду) повинно бути оплачено судовим збором у розмірі 2 259,20грн.

При подачі позову до суду ОСОБА_2 сплачено 2 015,00 + 247,00

2 262 грн. судового збору, що підтверджується наданими ним квитанціями (т.1 а.с.1, 124).

При апеляційному оскарженні вказаного рішення до сплати скаржником підлягала сума в розмірі (2 259,20 х 150%) = 3 388,83 грн.

Сплачено ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги 1 468,85 грн. (т.1 а.с.251), тобто за подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 недоплачено 3 388,83 1 468,85 = 1 919,98 грн. судового збору.

Судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі, але з врахуванням ціни позову, вимог апеляційної скарги, позов задоволено на 6,97 %, тому він має право на стягнення із іншої сторони, понесені ним витрати у розмірі (2 262+1 468,85)/100% х 6,97% = 260 грн.

Однак, оскільки ОСОБА_2 недоплачено 1919,98 грн. за подачу апеляційної скарги, то з відповідачів також необхідно стягнути на користь держави (1 919,98 грн./100%) х 6,97% = 133,83 грн. недоплаченого позивачем судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Таким чином з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 необхідно стягнути на користь позивача, в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат за подачу позову до суду та апеляційної скарги з врахуванням відсотку задоволених позовних вимог по 260 грн./2 = 130 грн. з кожного.

З ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь держави 1 919,98 - 130 = 1 789,98 грн. недоплаченого ним судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2017 року скасувати, ухваливши нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 15 759,36 грн. інфляційних витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 130 грн. з кожного у відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави по 133,83 грн. з кожного судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1 789,98 грн. недоплаченого ним судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови виготовлено 04 квітня 2018 року

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

ОСОБА_5

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов