Справа № 192/2121/17
Провадження № 2/192/165/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.04.2018 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Щербини Н. О.,
за участю секретаря судового засідання Савчукової В. В.,
позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
представника позивачів адвоката ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт Солоне в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом,
Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання за кожним з них права власності на ? частину земельної ділянки площею 5,4451 га, яка розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та яка залишилася після смерті їхнього батька ОСОБА_4.
На обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що 04 жовтня 2014 року помер їхній батько ОСОБА_4, а після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 5,4451 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та належала спадкодавцю на підставі Державного акту серії І-ДП №070129, виданого Солонянською РДА 01 серпня 2002 року.
Позивачі, як спадкоємці померлого подали заяву про до Четвертої державної нотаріальної контори в м. Дніпро про прийняття спадщини та 21 листопада 2015 року отримали постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії з посиланням на те, що свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку від 29 жовтня 2011 року та договір про розподіл спадкового майна, які видані на імя померлого батька не зареєстровані належним чином. Тому позивачі змушені звернутися до суду з позовом для захисту своїх прав.
В судовому засіданні позивачі свої позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, пояснивши, що їх батько успадкував спірну земельну ділянку після смерті його матері разом з різним братом ОСОБА_5 в рівних частках. У звязку з укладанням Договору про розподіл успадкованого майна від 29 жовтня 2011 року ОСОБА_4 отримав у спадок спірну земельну ділянку та на його імя було видано свідоцтво про право на спадщину. Проте за життя ОСОБА_4 ані договір про розподіл успадкованого майна, ані свідоцтво про справо на спадщину не зареєстрував, у звязку з чим нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачам. Також повідомили, що крім них, як дітей спадкодавця, після смерті батька, залишилися їхня мати, яка не залучена до участі у справі.
Представник позивачів адвокат ОСОБА_3 просив позов задовольнити, посилаючись на те, що мати позивачів відмовилися від прийняття спадщини після смерті свого чоловіка.
Представник відповідача - Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав.
Ухвалою суду від 05 квітня 2018 року постановлено здійснення розгляду справи в заочному порядку відповідно до ст. 280 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення позивачів та їх представника, дослідивши в сукупності докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на нерухоме майно підлягає обовязковій державній реєстрації.
Судом встановлено, що ОСОБА_4, який помер 04 жовтня 2014 року в м. Дніпропетровську, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ №584495 (а.с.8) є батьком позивачів, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с.9-12).
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином позивачі, як діти спадкодавця, є спадкоємцями першої черги.
В той же час, згідно наданих пояснень в судовому засіданні, мати позивачів ОСОБА_6 також є спадкоємицею першої черги, проте дана особа не була залучена до участі у справі, а позивачі, їх представник не заявляли відповідних клопотань суду, як не заявили і клопотання про витребування спадкової справи після смерті ОСОБА_4 для можливості встановлення кола всіх спадкоємців після смерті батька позивачів, а суд позбавлений можливості самостійно збирати докази.
Оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є спором про спадкування, то належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради.
Представником позивачів є адвокат, тому відповідно до вимог ст. 221 ЦПК України суд на початку судового розгляду, а також під час проведення підготовчого засідання зясовував про обізнаність учасників справи з їхніми правами та обовязками, що зафіксовано в протоколах судових засідань, а тому відповідно до ст. ст. 12,13 цього Кодексу сторони несуть ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням ними процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Предявлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у його задоволенні, а суд самостійно не має повноважень щодо заміни неналежного відповідача, оскільки відповідно до вимог ст. 51 ЦПК України така заміна або залучення співвідповідача здійснюється лише за клопотанням позивача.
Під час розгляду справи судом також було встановлено, що 29 жовтня 2011 року ОСОБА_4 уклав Договір про розподіл успадкованого майна з ОСОБА_5, відповідно до якого у власність ОСОБА_4 перейшла спірна земельна ділянка (а.см.14) та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 жовтня 2011 року (а.с.13).
Станом на 29 жовтня 2011 року діяла норма ст. 1299 ЦК України, згідно якої право власності на нерухоме майно виникало у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього права, про що також зазначено і в тексті свідоцтва про право на спадщину (а.с.13).
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11 вересня 2017 року власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_7, після смерті якої ОСОБА_4 успадкував земельну ділянку (а.с.18-19), що свідчить про те, що спадкодавець не здійснив реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за собою, а посилання позивачів на те, що право власності на спадкове майно належить ОСОБА_4 на підставі Державного акту серії І-ДП №070129, виданого Солонянською РДА 01 серпня 2002 року суперечить дослідженим матеріалам справи, оскільки власником земельної ділянки у вказаному Державному акті зазначено ОСОБА_7, а не ОСОБА_4 (а.с.16).
21 листопада 2015 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори було відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 у звязку з тим, що свідоцтво про право на спадщину, видане на імя спадкодавця не зареєстровано належним чином у відповідних державних реєстраційних органах (а.с.21).
Суд зазначає, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, земельну ділянку, іншу споруду.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину.
Судом під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_4 прийнявши спадщину за законом після смерті своєї матері ОСОБА_7 шляхом укладання Договору про розподіл успадкованого майна не зареєстрував своє право власності на земельну ділянку відповідно до вимог ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а відповідно право власності у нього на таке майно не виникло, і його спадкоємці хоча і прийняли спадщину у встановленому законом порядку, проте не можуть в нотаріальному порядку оформити своє право власності на таке майно.
З огляду на те, що позивачі не подали суду клопотання про витребування спадкової справи після смерті ОСОБА_4, тому суд не має можливості визначитися з колом спадкоємців, зясувати їх позицію щодо предявленого позову.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1299 ЦК України, яка була чинною на час прийняття спадщини померлим ОСОБА_4, було визначено, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, то спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації.
Оскільки матеріалами справи підтверджено, що спадкодавець ОСОБА_4 прийняв спадщину на спірне нерухоме майно, проте не встиг зареєструвати своє право власності на нього, то його спадкоємці не мають право на спадкування такого майна та на визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом.
Пунктом 66 постанови КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про субєкта права власності - спадкодавця з обовязковим зазначенням відомостей про смерть такої особи.
Доказів звернення до нотаріуса та отримання відмови у вчиненні таких нотаріальних дій, доказів щодо оскарження відмови у вчинені нотаріальних дій на підставі зазначеної постанови КМУ позивачами суду не надано, а тому суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,81,141,258,259,263-265,268,273,280 ЦПК України, суд
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 12 квітня 2018 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина