Справа № 450/2622/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/5421/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

З участю:позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, представника ОСОБА_6-ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третіх осіб ОСОБА_8, приватного нотаріуса Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Вегера Наталії Богданівни про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки і витребування такої з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову накладеного ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.10.2016 року у вигляді арешту на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Стверджує, що погоджується з висновком суду першої інстанції, що сама реєстрація права власності не є підставою набуття права власності, оскільки підставою набуття права власності на спірну земельну ділянку згідно ст.116 ЗК України є рішення сільської ради. Однак на підставі рішення сільської ради таке право власності виникає з моменту державної реєстрації, адже до цього моменту земельна ділянка як річ не є визначеною індивідуальними ознаками, що підтверджується вимогами ст.79 ЗК України. Враховуючи вказані вимоги закону можна дійти висновку, що об'єктом цивільних прав і об'єктом спільної сумісної власності подружжя спірна земельна ділянка стала з моменту державної реєстрації прав на неї і , відповідно, отримання державного акта на землю. Оскільки право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано і відповідно видано державний 19.07.2011 року, то така земельна ділянка відповідно до ч.5 ст.61 СК України, яка діяла на той час, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відтак, суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду. Стверджує, що правова позиція у справі №6-93 цс13 не має відношення до спірних правовідносин, оскільки стосується правомірності видачі Державного акту на земельну ділянку, суд ототожнив підставу виникнення права власності (рішення сільської ради) та момент набуття права власності, що безумовно є помилковим. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги з врахуванням уточнень.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги відповідча ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, представника ОСОБА_6-ОСОБА_7, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третіх осіб ОСОБА_8, приватного нотаріуса Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Вегери Н.Б. та з уточненням позовних вимог просив визнати об»єктом права спільної сумісної власності земельну ділянку, яка знаходиться в ур. «Біля акацій» с.Липники Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 21.08.2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Вегера Н.Б., зареєстрований в реєстрі №1396, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 спірну земельну ділянку, виділити йому ? частку зазначеної земельної ділянки як спільне майно подружжя.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.1992 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 21.11.1992 року, серія НОМЕР_3, виданим відділом ЗАГС Радянського району м.Львова. ( а.с.7). За час спільного подружнього життя вони набули певне майно та земельну ділянку в ур. «Біля акацій» в с.Липники Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер НОМЕР_1, яка на даний час є спірною.

Спірна земельна ділянка площею 0,6205 га, яка знаходиться в ур. «Біля акацій» с.Липники Пустомитівського району Львівської області була передана відповідачу ОСОБА_4 згідно рішення №15 Поршнянської сільської ради ІІ сесії УІ скликання Пустомитівського району Львівської області від 26.11.2010 року «Про передачу у власність земельних ділянок».

Цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

За змістом ч.1,ч.2 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об»єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання у користування.

Відповідно до ч.1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадян визначений ч.6,7ст.118 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Державна реєстрація земельної ділянки відбулася 19.07.2011 року та видано Державний акт на право власності серія НОМЕР_4 від 19.07.2011 року, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі» за № 04554, а також зареєстровано Управлінням Держкомзему у Пустомитівському районі Львівської області 14.11.2011 року.

Зазначене підтверджується записом у Державному акті, а також Витягом з Державного земельного кадастру про відомості щодо земельної ділянки від 20.08.2015 року (а.с.8-14).

Відповідно до ст.69 Сімейного Кодексу України (далі СК) дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

09 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-УІ, яким ст.61 СК доповнено частиною п»ятою такого змісту: об»єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом від 17.05.2012 року № 4766-УІ було внесено зміни до СК та виключено частину 5 ст.61 СК.

Із вище зазначеного вбачається, що якщо земельна ділянка була приватизована в період часу між 09.02.2011 р. та 17.05.2012 р., відтак така приватизована земельна ділянка є спільним сумісним майном подружжя і належить подружжю в рівних частках при його розподілі.

Відповідно до ст.372 ч.2 Цивільного кодексу України (далі ЦК) у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За змістом ст.60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до п.24 постанови пленуму Верховного Суду України від 12.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із змісту ст.ст. 116, 118 ЗК, які визначають підстави та порядок набуття громадянами та юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності.

Судом першої інстанції помилково зазначено, що оскільки Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, відтак правомірність видачі Державного акту залежить від законності рішення, на підставі якого виданий такий акт та дотримання вимог ст.ст. 116,118 ЗК, а отже, рішення органу місцевого самоврядування є підставою набуття права власності на землю.

Крім цього, суд дійшов висновку, що так як спірна земельна ділянка площею 0,6205 га в ур. «Біля акацій» с.Липники Пустомитівського району Львівської області передана у власність ОСОБА_4 згідно рішення Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 26.11.2010 року «Про передачу у власність земельних ділянок», відтак відповідач ОСОБА_4 набула право власності на спірну ділянку 26.11.2010 року, а тому зазначена земельна ділянка не є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя в силу ч.5 ст. 61 СК, яка мала юридичну силу в період з 08.02.2011 року по 13.06.2012 року.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає, що судом взято до уваги підстави та порядок набуття права власності на земельну ділянку, однак поза увагою залишено момент набуття права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття в редакції від 05.03.2009 року).

Для державної реєстрації права власності на сформовану земельну ділянку в порядку відведення земельної ділянки із земель державної та комунальної власності подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (в разі підготовки лотів до проведення земельних торгів).

В силу положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суть державної реєстрації прав-офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом із зазначенням кадастрового номера, що ідентифікує земельну ділянку.

Виходячи із вище зазначеного, моментом реєстрації права власності ОСОБА_4 є державна реєстрація права власності на земельну ділянку 14.11.2011 року.

В силу положень ч.5 ст. 61 СК спірна земельна ділянка відноситься до спільної сумісної власності подружжя та кожному з них належить по ? частині.

Із матеріалів справи встановлено, що згідно договору дарування від 15.08.2015 року відповідач ОСОБА_4 подарувала спірну земельну ділянку своєму синові ОСОБА_8, де окремою заявою засвідчила факт приналежності їй вказаної земельної ділянки як особистої власності.(а.с.176).

Новий власник ОСОБА_8 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_10 ( а.с. 50-53).

Відтак, спірна земельна ділянка є спільним майном подружжя, оскільки право власності на землю у відповідача ОСОБА_4 виникло у той час, коли норми СК передбачали, що спільним майном подружжя є усе майно набуте ними за час шлюбу.

Відповідно до ст. 368 ч.2 ЦК майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.330 ЦК якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.

Згідно приписів ч.3 ст. 388 ЦК якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов»язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов»язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно ч.1 ст. 1213 ЦК набувач зобов»язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Підставою набуття права власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку є укладення між нею та ОСОБА_8 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.08.2016 року.

Відповідно до ст. 376 ч.1 п.4 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

За змістом ч.2 ст.376 ЦК неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або застосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 липня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельну ділянку, яка знаходиться у Львівській області, Пустомитівський р-н, с.Липники, урочище «Біля акації», кадастровий номер НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? ідеальну частину земельної ділянки, яка знаходиться у Львівській області,Пустомитівський р-н, с.Липники, урочище «Біля акації», кадастровий номер НОМЕР_1.

Витребувати від ОСОБА_6 ? ідеальну частину земельної ділянки у власність ОСОБА_2.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 620,30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2018 року.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота