Справа № 307/2633/17
Провадження № 2/307/235/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Панчишин В.І.

з участю: представника позивачки ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою.

Посилається на те, що 24.11.1992 р. між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

За час перебування у шлюбі - 12.01.1996 р. - вони придбали двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1

Оскільки ОСОБА_2 займався всіма юридичними питаннями по укладенню договору купівлі-продажу, то договір був виготовлений на його ім'я.

Договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований за номером 49.

ІНФОРМАЦІЯ_5 р. у шлюбі в них народився син ОСОБА_5.

Рішенням Тячівського районного суду від 04.11.2009 р. з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання сина, у розмірі 400 грв. щомісячно до досягнення ним повноліття.

На даний час вони не проживають з чоловіком, але шлюб між ними не розірвано.

Вона постійно перебуває на заробітках у Чеській Республіці, а коли приїжджає на територію України, то проживає у своєї матері.

Останнім часом вона все частіше чує він інших людей, що ОСОБА_2 хоче продати їхню спільну квартиру або залишити її у спадок сторонній особі.

Квартира була придбана у шлюбі, а отже, є спільною сумісною власністю.

Вважає, що відчуження вказаної квартири може порушити інтереси їхнього сина, якому вона має намір зашити квартиру у власність.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідач у судому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що до того як захворів він виїжджав у Чеську Республіку на заробітки.

На даний час жінка та син з ним не проживають.

Останні чотирнадцять років жінка виїжджає на заробітки у Чеську Республіку, а коли приїжджає додому то живе у своєї матері.

Син з ним також не проживає та не допомагає.

Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 24.11.1992 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб.

20.01.1996 р. ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1.

Згідно ст. 22 КпШС України (що діяв до 01.01.2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічно ці питання регулює ст. 60 СК України, у відповідності до якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З приписів статті 368 ЦК України убачається, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в абз. 1 п. 22 та абз. 1 і 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_2, належить на праві приватної власності в цілому ОСОБА_2 та була придбана ним під час перебування у шлюбі з позивачкою.

Оскільки кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, то і вказана квартира входить до складу спільної сумісної власності.

В ході розгляду справи встановлено, що на теперішній час у вказаній спільній квартирі із зазначеного кола співвласників проживає лише ОСОБА_2, з яким не досягнуто згоди щодо розпорядження спільним майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники не змогли досягти згоди щодо розпорядження спільним майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України - у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Домовленості та/або рішення суду, що набрало законної сили, з приводу виділу часток вищезазначеному спільному майні на теперішній час немає.

Отже, оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність факту придбання сторонами спірного нерухомого майна, під час шлюбу.

Разом з тим суд встановив, що позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності на спірну квартиру за нею та за відповідачем у рівних долях по ? за кожним.

На думку суду позивачка мала звертатися з позовом про визнання спірної квартири, яка зареєстрована на ОСОБА_2, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто вибрала неправильний спосіб захисту своїх інтересів.

Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тому суд вважає, що з метою захисту прав позивачки слід обрати спосіб захисту у вигляді визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп.

Доказів того що спірну квартиру він придбав за свої особисті кошти відповідач суду не надав.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до посвідчення, серії НОМЕР_3, ОСОБА_2 є інвалідом І-ї групи без визначення терміну дії.

Позивачка при зверненні до суду з позовом сплатила 640 грв. судового збору, згідно квитанцій № 59 від 25.10.2017 р.

Таким, чином відповідач звільнений від сплати судового збору у всіх судових інстанціях як інвалід І-ї групи, а тому сума судового збору, яка підлягає стягненню з нього (640 грв) в силу дії ст.141 ЦПК України компенсується позивачеві за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 22, 28 КпШС України, ст.ст. 60, 70 СК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково. Визнати квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

В решті позовних вимог відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 16.04.2018 року.

Головуючий: Гримут В.І.