Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 652/27/16-ц

провадження № 61-3307св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі - товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», ОСОБА_5,

представник товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» - Сметанюк ІгорМиколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Високопільського районного суду Херсонської областіу складі судді Дригваль В. М. від 25 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області у складі колегії суддів: Борка А. Л., Бездрабко В. О., Приходько Л. А. від 26 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто»),

ОСОБА_5 про визнання недійсним договору.

Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 2011 року між її чоловіком

ОСОБА_5 та ТОВ «Авто Просто» укладено угоду № 374212, за умовами якої

ОСОБА_5 набув членство у системі АвтоТак, створеної ТОВ «Авто Просто», з метою придбання автомобілів для учасників системи та зобов'язався сплачувати внески, а ТОВ «Авто Просто» взяло на себе обов'язок забезпечити отримання автомобіля учасником на умовах цієї угоди. До вказаної угоди також було підписано додаток № 1, яким визначено марку автомобіля та визначено його вартість у розмірі 64 200,00 грн та додаток № 2, яким визначено правила функціонування системи. Відповідач повинен був придбати автомобіль через два місяці після вступу до системи, проте автомобіль було придбано лише 16 квітня 2013 року - договір № 114012-Y01436. Згідно з пунктом 2.4 вказаного договору вартість придбаного автомобіля становить 64 300,00 грн. На момент придбання автомобіля позивачем було сплачено повних внесків у розмірі 48 762,87 грн та за її підрахунками своє грошове зобов'язання ОСОБА_5 виконав у вересні 2015 року. Проте їй стало відомо, що ОСОБА_5 продовжував сплачувати кошти, оскільки, без її згоди, 28 березня 2013 року підписав з ТОВ «Авто Просто» додаток № 3 до угоди від 25 жовтня 2011 року № 374212, відповідно до якої зобов'язався сплатити останньому, крім вже сплаченої, на дату підписання цієї угоди суми у розмірі 48 762,87 грн - суму в розмірі 57 525,09 грн.

Посилаючись на те, що підписаний ОСОБА_5 додаток № 3 до угоди

від 25 жовтня 2011 року № 374212 за своєю сумою виходить за межі дрібного побутового та підписаний без її на те згоди, а саме з порушенням вимог

статей 65 СК України, 369 ЦК України та з урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним додаток № 3 до угоди від 25 жовтня 2011 року

№ 374212, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Авто Просто», та застосувати відносно цієї частини угоди наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України.

Рішенням Високопільського районного суду Херсонської області від 25 квітня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області

від 26 травня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відомості які зазначені в оскаржуваному додатку до угоди від 25 жовтня 2011 року не змінюють та не впливають на умови укладеної між відповідачами угоди, оскільки відповідно до статті 1 угоди від 25 жовтня 2011 року, остання укладається шляхом підписання сторонами самої угоди та додатків № 1 та № 2, які є невід'ємними частинами угоди, крім того пунктами 8.2, 8.2.1.6 статті 8 додатку № 2 до угоди, встановлено певне зобов'язання щодо отримання автомобіля у тому числі необхідності підписання додатку № 3, в якому відображено стан розрахунків учасника за угодою на момент одержання права отримання автомобіля. Також, суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, того що їй не було відомо про підписання її чоловіком оскаржуваного додатку до угоди, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним.

06 липня 2016 рокуОСОБА_3подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваний додаток від 28 березня

2013 року № 3 до угоди від 25 жовтня 2011 року № 374212 укладено з порушеннями вимог статті 65 СК України та статей 244-245, 369, 526, 531 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживача», що не було враховано судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень.

23 жовтня 2016 року ТОВ «Авто Просто» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 25 жовтня 2011 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Авто Просто» укладено угоду № 374212, предметом якої є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля. Угода укладається шляхом підписання сторонами вказаної угоди, додатку № 1, додатку № 2, які є невід'ємними частинами такої угоди.

Додатком № 1 до угоди від 25 жовтня 2011 року № 374212 відповідачі визначили марку автомобіля, який мав бути придбаний за угодою в системі та визначено його вартість у розмірі 64 200,00 грн, а саме автомобіль ВАЗ 210994.

Із копії додатку № 2 до угоди від 25 жовтня 2011 року вбачається, що ОСОБА_5 шляхом підписання вказаного додатку, своїм підписом засвідчив про факт ознайомлення з умовами угоди, підтвердив свої права та обов'язки, здатність набувати прав та обов'язків за угодою, умови угоди йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе.

Крім того, статтею 8 вказаного додатку визначено, що учасник, якому надано право на отримання автомобіля, має право одержати автомобіль у зазначений термін, якщо він на момент такого одержання належно виконує свої зобов'язання та попередньо підпише додаток № 3, в якому відображено стан розрахунків учасника за угодою, на момент одержання права на отримання автомобіля.

Загальна сума грошових зобов'язань ОСОБА_5, станом на день підписання додатку № 3 від 28 березня 2013 року до угоди від 25 жовтня 2011 року № 374212, становила 106 287,96 грн. На день підписання вказаного додатку ОСОБА_5 сплачено - 48 762,87 грн, сума заборгованості - 57 525,09 грн. Термін дії угоди до 31 жовтня 2021 року.

25 квітня 2013 року ОСОБА_5, на підставі договору від 16 квітня 2013 року

№ 114012-Y01436, отримав від публічного акціонерного товариства «Херсон-Авто» (далі - ПАТ «Херсон-Авто») автомобіль марки ЗАЗ Sens, чорного кольору.

26 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Авто Просто» укладено договір застави транспортного засобу, а саме: автомобіля марки ЗАЗ Sens, 2013 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1.

Пунктом 1.3 вказаного договору встановлено, що загальна вартість предмета застави складає 64 300 грн.

У пункті 1.6 цього договору визначено, що забезпечене заставою зобов'язання заставодавця вважається виконаним за умови своєчасної сплати всіх щомісячних повних внесків (періодичних платежів) у загальному розмірі 106 287,96 грн.

У пункті 6.2 вказаного договору зазначено, що заява дружини заставодавця ОСОБА_3 про згоду на укладення договору застави, посвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Назаровою М. А. 26 квітня 2013 року за реєстровим номером 1018 та додана до документів нотаріуса.

Частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку проте, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Звертаючись із позовом до суду ОСОБА_3 посилалась на те, що оскаржуваний додаток № 3 до угоди від 25 жовтня 2011 року № 374212 укладений між відповідачами без її відома та згоди на те, що суперечить вимогам статті 65 СК України, а також посилалась на те, що з моменту укладення оскаржуваного додатку і протягом двох років вона не знала куди її чоловік сплачує кошти.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України у редакції 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), встановивши, що укладення оскаржуваного додатку № 3 до угоди від 25 жовтня 2011 року № 374212, яку не визнано недійсною, було передбачено сторонами у додатку № 2 та відомості, які зазначені в цьому додатку не змінюють та не впливають на умови укладеної між відповідачами угоди та з урахуванням того, що позивач надавала письмову згоду про укладення її чоловіком договору застави, яка посвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Назаровою М. А. 26 квітня 2013 року за реєстраційним номером 1018 та додана до документів нотаріуса про, що зазначено у пункті 6.2 договору застави від 26 квітня 2013 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела належними і допустимими доказами тієї обставини, що вона не була обізнана про укладення оскаржуваного додатку.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені ОСОБА_3 у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 25 квітня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило