Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 583/1743/15-ц

провадження № 61-2595св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Управління Держгеокадастру в Охтирському районі Сумської області, Охтирська міська рада, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Охтирського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Сумської області від 01 грудня 2015 року у складі суддів: Семеній Л. І., Шевченка В. А., Бойка В. Б.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування земельною ділянкою, скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 02 жовтня 2002 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у якому 08 вересня 2006 року вони придбали 22/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 які зареєстрували на відповідача. 02 липня 2012 року за рішенням суду шлюб між ними розірвано. Рішенням суду від 31 січня 2013 року в порядку поділу майна подружжя йому виділено у власність 11/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та 11/100 частини виділено відповідачу.

В подальшому йому стало відомо, що 29 травня 2012 року Охтирською міськрадою прийнято рішення № 480-МР про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд відповідно до розміру ідеальної частки у будинку - 22/100 від 0,0922 га. Відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок. Зазначав, що у зв'язку з наведеним його право на користування земельною ділянкою у розмірі, пропорційному до частки у будинку, порушене, оскільки згідно рішення Охтирської міської ради відповідач є власником 22/100 частин земельної ділянки, необхідної для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним право користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд відповідно до його розміру ідеальної частини в будинку (11/100 від 0,0922 га); скасувати рішення Охтирської міської ради від 29 травня 2012 року № 480-МР щодо надання ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд відповідно до розміру ідеальної частини 22/100 від 0,0922 га; скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 03 вересня 2012 року; скасувати реєстрацію зазначеного державного акта у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №0806.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 вересня 2015 року (у складі судді Ільченко В. М.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час звернення відповідача із заявою про передачу їй у власність частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 та на час прийняття рішення № 480-МР від 29 травня 2012 року право власності на частину зазначеного домоволодіння було зареєстроване за відповідачем. Отже, Охтирською міською радою правомірно прийнято рішення про передачу їй у власність частини земельної ділянки відповідно до належної їй частки домоволодіння. Інших обставин, які б свідчили про неправомірність прийнятого рішення чи могли б стати підставою для його скасування, позивачем не зазначено. У відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, якщо на приватизованій одним із подружжя земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди. Разом з тим, на даний час за позивачем лише визнано право власності на ідеальну частку в домоволодінні без реального виділу, а тому порушення питання про визнання за позивачем права користування земельною ділянкою на підставі положень статті 377 ЦК України є передчасним. Вимоги про скасування державного акта та його реєстрації є похідними від вимог про скасування рішення Охтирської міськради та визнання права користування земельною ділянкою, тому задоволенню не підлягають.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 01 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позовних вимог про визнання права користування земельною ділянкою.

Визнано за ОСОБА_1 право користування на 11/100 частин земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що передача землі у власність відповідача здійснена компетентним органом, правомірно із передбачених законом підстав, з дотриманням порядку та в розмірах, передбачених законом, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для визнання рішення Охтирської міської ради від 29 травня 2012 року № 480-МР незаконним, а виданого на підставі нього державного акта про право приватної власності на землю та його реєстрації - недійсними. Разом з тим, внаслідок набуття позивачем права власності на 11/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами, у нього виникло й право на земельну ділянку в розмірі його частки у праві власності в домоволодінні, тому позов у частині визнання за позивачем права користування на 11/100 частин земельної ділянки підлягає задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2016 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні його вимог про скасування рішення ради, державного акта на право власності на земельну ділянку та державної реєстрації цього акта, справу в цій частині передати на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 як власник 11/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 має право й на відповідну частку землі під будинком та обслуговування належної йому частки в ньому. Разом з тим, власником 22/100 частин земельної ділянки, у тому числі і його частки, є ОСОБА_2 на підставі правовстановлюючих документів, у визнанні незаконними яких апеляційний суд неправомірно відмовив. За дійсності рішення ради й державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я відповідача він позбавлений можливості зареєструвати право власності на належну йому частку земельної ділянки.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується та колегією суддів в силу вимог статті 400 ЦПК України не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року справу призначено до розгляду.18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суди встановили, що 02 жовтня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який 02 липня 2012 року розірвано у судовому порядку.

Під час шлюбу 08 вересня 2006 року подружжя придбало 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, оформивши договір купівлі-продажу на ОСОБА_2, а 23 липня 2008 року продали 28/100 частини цього житлового будинку, в зв'язку з чим у їх власності залишилося 22/100 частини будинку та господарських споруд.

Рішенням 52 сесії 5 скликання Охтирської міської ради від 29 липня 2010 року на підставі заяви ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право спільної часткової власності на земельну ділянку.

Рішенням 24 сесії 6 скликання Охтирської міськради від 29 травня 2012 року № 480-МР затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної часткової власності на земельну ділянку та безоплатно передано ОСОБА_2 у спільну часткову власність 22/100 частини (0,0203 га) від 0,0922 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Право власності ОСОБА_2 на вказану частину земельної ділянки посвідчено державним актом серії НОМЕР_1 від 03 вересня 2012 року, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00806.

Співвласниками будинку та земельної ділянки є також ОСОБА_3, якій належить 28/100 частини, та ОСОБА_4, у власності якого перебуває 1/2 частина.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 січня 2013 року, яке набрало законної сили, поділено майно подружжя і виділено у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 11/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами кожному.

За змістом статті 40 ЗК України (у редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки відповідачу у власність) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно частин першої та третьої статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки відповідачу у власність) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Станом на 29 травня 2012 року ОСОБА_2 була одноосібним власником 22/100 частин будинку по АДРЕСА_1, а тому правомірно отримала у власність необхідну для обслуговування цієї частки будинку земельну ділянку.

Належність 11/100 частин будинку ОСОБА_1 як одному з подружжя встановлено рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 січня 2013 року, що є новим юридичним фактом, із настанням якого відбулася зміна правовідносин між співвласниками будинку по АДРЕСА_1, у тому числі й у відносинах щодо земельної ділянки під цим будинком.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України (у редакції, чинній станом на 31 січня 2013 року) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно частин першої та четвертої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній станом на 31 січня 2013 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-2225цс16 від 12 жовтня 2016 року, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

На підставі наведених норм закону у кожного із подружжя, що має частку у спільно набутому (створеному) будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Правовою підставою реєстрації права власності на таку частку земельної ділянки за другим з подружжя є рішення суду про визнання за ним права власності на землю у порядку статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Разом з тим, позивач просить визнати за ним право користування 11/100 частинами земельної ділянки під будинком, а питання щодо визнання за ним права власності на вказану частку земельної ділянки не порушує, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості фактично вирішити спір між сторонами поза межами заявлених вимог (стаття 13 ЦПК України).

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 вересня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку та рішення апеляційного суду Сумської області від 01 грудня 2015 року в цій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик