Справа № 202/5224/17
Провадження № 2/202/314/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 квітня 2018 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.

при секретарі Герасименко В.А.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя, позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя,який уточнила у жовтні 2017 року, посилаючись на те, що вона з січня 2003 року по січень 2017 року проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 21 листопада 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 обвінчалися в Свято-Преображенському кафедральному соборі м. Дніпропетровська, оскільки не вбачали необхідності в реєстрації шлюбу у встановлений законом спосіб. Під час спільного сумісного подружнього життя з ОСОБА_4 за спільні кошти сторін було придбано нерухоме майно, а саме квартиру № 147, що розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Миру, буд. 5, право власності на яку зареєстроване за відповідачем. Відповідач не визнає права власності позивачки на спірну квартиру, змінив замки на дверях квартири, відмовляється повернути особисті речі позивачки. Просила суд встановити факт сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з січня 2003 року по січень 2017 року; визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1, 22.09.1983р.н., та ОСОБА_4, 25.07.1976р.н.АДРЕСА_1, яка складається із: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4-житлова, загальною площею 43,2 кв. м., житловою площею 27,8 кв. м., адреса: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, проспект Миру, будинок 5; визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частини квартири № 147, яка складається із: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4-житлова, загальною площею 43,2 кв. м., житловою площею 27,8 кв. м., адреса: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, проспект Миру, будинок 5, в порядку поділу спільного майна подружжя; стягнути судові витрати по справі з відповідача.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2018 року залучено ОСОБА_5 до участі у даній цивільній справі №202/5224/17 в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги.

В свою чергу, третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_5, звернулася до суду з позовною заявою в порядку ст. 52 ЦПК України до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя.

В позовній заяві ОСОБА_5 посилається на те, що саме вона з лютого 2001 року проживала спільно однією сім'єю з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2, а в подальшому за адресою: АДРЕСА_3. 25 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) було зареєстровано шлюб. В подальшому у сторін народилася спільна дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_5 в позовній заяві зазначає, що з часу придбання спірної квартири ОСОБА_4, вона разом з ним проживала в цій квартирі та продовжує на даний час в ній проживати з відповідачем однією сімєю. Просить суд встановити факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 01.01.2004 року по 25.08.2017 року; визнати квартиру АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частину квартири № 147в будинку № 5 по пр. Миру в м. Дніпро, загальною площею 43,2 кв. м, житловою площею 27,7 кв. м.

Позивачка та її представник в судове засідання зявилися, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 просили суд відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, в матеріалах справи наявна його заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає в повному обсязі, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_5 не заперечує.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судове засідання з'явився, проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечував.

Представник третьої особи, що заявляє самостійні вимоги в судове засідання зявилася, просила суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 19.09.2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 було відмовлено.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 03.10.2017 року заяву ОСОБА_1 було задоволено заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_5.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду клопотання про виклик свідків та забезпечення доказів. Ухвалою суду від 30.10.2017 року клопотання ОСОБА_1 було задоволено та витребувано у Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» завірені копії квитанцій щодо погашення кредитних коштів за договором кредиту під заставу нерухомого майна № 07-Ф/165-СК-Г від 27.12.2007 року за період дії договору. Протокольною ухвалою від 12.03.2018 року було задоволено клопотання про виклик свідків.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 подала до суду клопотання про виклик свідків. Протокольною ухвалою від 12.03.2018 року дане клопотання було задоволено.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8, суду пояснила, що знайома та дружить з позивачкою з 2001 року, оскільки вони разом навчалися в вищому навчальному закладі, в той же час ОСОБА_1 познайомила її з ОСОБА_4 Зазначила, що вона була свідком на вінчанні ОСОБА_1 та ОСОБА_4, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вели спільний побут, планували народження дітей. Свідок ОСОБА_8 пояснила, що неодноразово була в гостях у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в орендованій квартирі в м. Дніпрі. Після придбання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_3, часто з одногрупниками приїздила в гості до квартири. Свідок зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільно проектували квартиру, купували меблі. Крім того, пояснила, що більшу частину ремонтних робіт в зазначеній квартирі було виконано батьком позивачки ОСОБА_9. Свідок зазначила, що однією дружньою компанією вони разом з ОСОБА_1І, та ОСОБА_4 часто відпочивали на природі та декілька разів літали за кордон на відпочинок. Інколи до відпочинку їх компанії приєднувалася ОСОБА_5

Допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони позивача ОСОБА_1 ОСОБА_10 суду пояснила, що вона знайома з позивачем з 2002 року. З ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вона та її чоловік дружили сімями, проводили спільно відпочинок на природі, часто бували один в одного в гостях, оскільки рядом винаймали квартири, а після придбання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 власного майна у квартирі за адресою: АДРЕСА_3. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були однією сімєю, вели спільний побут, мали спільний бюджет, робили разом покупки, подарунки, відпочивали, часто няньчилися з її дитиною.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка зі сторони третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 ОСОБА_11, пояснив, що знайом з ОСОБА_4 з 2006 року. Коли ОСОБА_4 виїжджав до Криму по роботі, у квартирі АДРЕСА_6 залишалася ОСОБА_1. З ОСОБА_4 він тільки проводив вільний час. Однак йому відомо, що ОСОБА_1 це подруга ОСОБА_4, а ОСОБА_5 це його дружина. Чому у квартирі на час відряджень ОСОБА_4 проживала ОСОБА_1, йому не відомо і з ким їздив ОСОБА_4 до Криму, йому також не відомо.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка зі сторони третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 ОСОБА_12, суду показав, що з ОСОБА_4 він знайомий з 2004-2005 років, коли він почав проживати у ІНФОРМАЦІЯ_4, часто бував у нього вдома. Бачив у квартирі його дружину ОСОБА_5. Чи є у ОСОБА_4 діти йому не відомо. Коли свідок познайомився з ОСОБА_4, останній одруженим не був і коли він одружився, йому не відомо.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а позовні вимоги третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_5 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 познайомилася із ОСОБА_4 влітку 2001 року, з січня 2003 року вони проживали в орендованій квартирі у м. Дніпро. У жовтні 2004 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.10.2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за реєстровим №3019. У судовому засіданні ОСОБА_1 наполягала на тому, що кошти для придбання даної квартири були їх спільними коштами, бо з 2003 року вони мали спільний бюджет і купували квартиру саме для спільного проживання та частково допомогли з коштами її батьки. Батько ОСОБА_1 робив ремонт у квартирі. Батьки допомогли придбати меблі та техніку у квартиру.

21 листопада 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 обвінчалися у Свято-Преображенському кафедральному соборі, що підтверджується Свідоцтвом про вінчання та фотокартками. Суд критично ставиться до пояснень представника ОСОБА_4 щодо обставин вінчання, оскільки представник відповідача не спростувала факт вінчання, а лише висловила думку, що він ставився до цього таїнства не серйозно.

27.12.2007 року між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_4 було укладеного іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстрованого за реєстровим № 783. Предметом іпотеки за вказаним договором виступило нерухоме майно ОСОБА_4, а саме квартира № 147, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Миру, буд. 5.

Позивачем надано в судовому засіданні докази, що підтверджують сплату нею грошових коштів в рахунок погашення Договору кредиту № 07-Ф/165-СК-Г, в забезпечення умов виконання якого було укладено вище вказаний Іпотечний договір.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано фотокопії квитанцій про сплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_8 за період з 2006 по 2014 рік.

Позивачем надано фотографії, що підтверджують сумісний відпочинок з ОСОБА_4 та друзями сторін у Єгипті та на півострові Тарханкут у 2008 році.

Також, позивачем надано виписку з амбулаторної карти ОСОБА_1 від 06.03.2018, відповідно до якої ОСОБА_1 з 2005 року перебувала на обліку у лікаря-терапевта за місцем фактичного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5. Хворіла 2-3 рази на рік, у звязку із чим неодноразово зверталася за амбулаторною медичною допомогою та викликала лікаря додому за вказаною адресою.

Відповідно до договору підряду від 26.02.2015 року за адресою: АДРЕСА_9, були здійснені роботи утеплення фасаду квартири підрядником ОСОБА_15, замовником за даним договором являється батько ОСОБА_1 ОСОБА_9.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_16 підтвердили, що вони знали ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як подружжя з 2003 року, оскільки мали дружні стосунки, разом навчалися в інституті та багато часу проводили, відпочиваючи спільно сімўями. Суд критично ставиться до показів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, оскільки вони ніколи не проводили час із сімўєю ОСОБА_4, а тільки відпочивали з ним окремо і тому фактично нічого не змогли показати стосовно подружніх відносин відповідача.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ОСОБА_4 за період з 2001 по 2007 року дохід не отримував. Відповідно до даних ДФС ОСОБА_1 отримувала дохід за основним місцем роботи з січня 2002 року.

ОСОБА_4 у період з 31.03.2015 року по 22.04.2016 року здійснював догляд за рідною бабусею ОСОБА_1 ОСОБА_17, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті ради № 833/1 від 23.02.2018 року.

ОСОБА_1 є хрещеною матірўю племінниці ОСОБА_4 ОСОБА_18, що підтверджується Свідоцтвом про хрещення.

З досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 надано достатньо доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

В свою чергу, третьою особою, що заявляє самостійні позовні вимоги ОСОБА_5 не надано доказів того, що спірна квартира була придбана внаслідок спільної праці її та відповідача ОСОБА_4, або внаслідок її індивідуальних зусиль.

В правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зазначено, що за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12).

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Суд вважає, що третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в ході розгляду справи, не надала достатніх та безспірних доказів того, що вона з 01.01.2004 року по 25.08.2017 року проживала однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_4, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, мала взаємні права та обов'язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні ст. 74 СК України. Суд критично ставиться до наданих ОСОБА_5 доказів, а саме копії фотокарток, оскільки вони датовані 2007 роком, коли у Єгипті відпочивала з ОСОБА_4 і ОСОБА_19 і ОСОБА_5, 2017 роком, коли ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклала шлюб та одна фотокартка, яка надана третьою особою, датована 2004 роком. Твердженням ОСОБА_5, що фотокартка зі спільного відпочинку з ОСОБА_4 була зроблена у 2009 році, спростовується оригіналом даної фотокартки, наданої ОСОБА_1 Відповідно дана фотокартка була зроблена під час відпочинку друзів на півострові Тарханкут у 2008 році.

25.08.2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії І-КИ № 383947. 06.11.2017 року у них народився син ОСОБА_7, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії І-КИ № 659018.

Суд також вважає безпідставною вимогу ОСОБА_5 про те, що майно, яке є спірним по даній справі, було придбано нею та відповідачем ОСОБА_4 внаслідок їх спільної праці, є спільною власністю сторін та підлягає поділу між ними, оскільки докази, які б підтверджували дану обставину в матеріалах справи відсутні.

Докази про спільне придбання сторонами майна, спільного вкладення грошових коштів на ремонт та меблі (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності) в матеріалах справи відсутні. Вказані обставини судом не встановлено.

Таким чином, керуючись вимогами законодавства, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, а обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, враховуючи, що третьою особою, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 ні на момент подання позовної заяви, ні під час судового розгляду, не було надано в межах заявлених позовних вимог належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, відсутні в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 1920 грн. пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 3, 21, 74 СК України, п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 4, 12, 13, 77-80, 141, 258-259, 265, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт спільного проживання однією сімўєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, на ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, з січня 2003 року по січень 2017 року.

Визнати квартиру АДРЕСА_10, загальною площею 43,2 кв. м., обўєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Поділити майно подружжя, визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_11.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання: м. Дніпро, пр. миру, 5, кв. 147, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати у розмірі 1920 грн.

У задоволенні позовних вимог третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.Г.Зосименко