Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 318/723/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Комишня Н.І.
Провадження № 22-ц/778/102/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Крилової О.В.

Онищенка Е.А.

При секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, про стягнення суми боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, про стягнення суми боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначав, що 14.04.2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого останній взяв у борг грошові кошти в сумі 300 000 грн., строком повернення до 01.06.2012 року. Проте, відповідач своєчасно не виконав взяті на себе зобов'язання гроші не повернув, повідомивши про неможливість своєчасного виконання зобов'язання, ОСОБА_3 звернувся до нього з проханням розстрочити виконання зобов'язання щодо повернення грошей. Він надав свою згоду і ними був визначений графік погашення боргу, а саме: перша частина боргу у розмірі 100 000 грн. повинна бути повернута до 01.06.2013 року, друга частина у розмірі 100 000 грн. - до 01.06.2014 року і остання частина 100 000 грн. - до 01.06.2015 року. Станом на сьогодні відповідач свої зобов'язання не виконав. Оскільки позика ОСОБА_3 бралася на розвиток підсобного господарства подружжя, вважає, що відповідати по зобов'язаннях повинно подружжя ОСОБА_3.

Враховуючи вищенаведене просив стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на його користь суму боргу, з урахуванням індексу інфляції у розмірі 445 950 грн. 37 коп. та судові витрати.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу, з урахуванням індексу інфляції у розмірі 445 950 грн. 37 коп. та судовий збір в сумі 4459 грн. 50 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на його користь суми боргу та відмови щодо солідарного стягнення боргу, ухвалити нове, яким стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на його користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 445950,50 грн.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд обґрунтовано, з посиланням на вимоги ст.ст. 1046-1049 ЦК України, виходив із того, що відповідач зобов'язаний повернути ОСОБА_4 суму боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 445 950,37 грн.

Колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 звертаючись до суду з вимогою про стягнення суми боргу за договором позики, на підтвердження своїх вимог, надав суду договір позики від 14 квітня 2012 року (а.с.4).

Відповідно п.п. 1.2 п.1 Договору ОСОБА_4 передає на умовах цього договору у власність ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 300 000 грн., а ОСОБА_3 зобов"язується повернути ОСОБА_4 таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно п.п. 2.1 п.2 Договору, позика надається строком до 01.06.2012р.

Відповідно п.п. 2.2 п.2 Договору, сторони підтверджують, що ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 гроші у розмірі передбачені п. 1.2 договору на момент його оформлення.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 борг в сумі 300 000 грн. у визначений договором позики строк, а саме до 01.06.2012 року не повернув.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 14.04.2012 року в розмірі 445 950 грн. 37 коп.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на квитанції про придбання ОСОБА_4 іноземної валюти, як на доказ того, що він повернув ОСОБА_4 взяті у борг грошові кошти за договором позики від 14.04.2012 року не заслуговує на увагу з тих підстав, що в розумінні вимог ст. 77 ЦПК України вказані квитанції не є належним доказом факту виконання ОСОБА_3 умов договору позики.

Наявні в матеріалах справи квитанції лише засвідчують факт придбання ОСОБА_4 іноземної валюти у банку, що ніяким чином не стосується виконання ОСОБА_3 умов договору позики від 14.04.2012 року.

Також колегія погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_5 щодо солідарного стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці обставини встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показами свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Разом з тим, позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не було надано жодного доказу ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, на підтвердження того, що договір позики від 14.04.2012 року був укладений ОСОБА_3 в інтересах сім'ї та грошові кошти, які були отримані за договором позики в сумі 300 000 грн. були використані саме в інтересах сім'ї відповідачів.

Посилання ОСОБА_3 про те, що у договорі позики графік повернення коштів встановлено не було та дописано самим ОСОБА_4 без його згоди та відома, належними доказами по справі не підтверджено, висновком проведеної по справі судової технічної експертизи вказані доводи також не підтверджені./а.с. 74-77/

З огляду на наведене вбачається, що суд з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає,що доводи наведені в апеляційних скаргах суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13.04. 2018 року

Головуючий:

Судді: