Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №320/440/18 Головуючий у 1 інстанції Редько О.В.
Провадження № 22-ц/778/1552/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 січня 2018 року у справі за поданням заступника начальника Мелітопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Садомової Наталії Володимирівни, заінтересована особа: ОСОБА_5, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу ОСОБА_3,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року заступник начальника Мелітопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Садомова Н.В. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу ОСОБА_3

В поданні зазначала, що на виконанні Мелітопольського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходиться вищевказане виконавче провадження. За вказаним виконавчим документом боржником є - ОСОБА_3 Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, згідно декларації боржник отримує пенсію. На прийомі у державного виконавця боржник зобов'язався сплачувати грошові кошти кожного місяця у розмірі 500-1000 грн., при цьому протягом п'яти місяців сплатив лише 1000 грн., тобто реальних дій спрямованих на виконання рішення суду не здійснено, що суперечить вимогам ч. 5 статті 19 ЗУ "Про виконавче провадження". Під час виконання рішення суду виконавцем встановлено, що згідно інформації наданої на запити реєструючи органів рухоме та нерухоме майно належне боржнику на праві власності відсутнє. Виконавцем на адресу боржника надсилалися виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причини невиконання рішення суду, однак ОСОБА_3 на виклики не з'явився, причини неявки не повідомив. ОСОБА_3 одержує доходи в Пенсійному фонді України однак кошти по рішенню суду не сплачує. Враховуючи викладене, рішення до теперішнього часу не виконане, боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання вказаного рішення за рахунок належних йому доходів.

Просила суд тимчасово обмежити ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання боржником своїх зобов'язань, покладених на нього виконавчим провадженням з виконання виконавчого листа № 320/8671/16-ц виданого 11.09.2017 року Мелітопольським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 185290,00 грн., 3 % річних у розмірі 18989,00 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 2042,79 грн. а всього 206321,79 грн.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 січня 2018 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетину кордону України до виконання зобов'язань у повному обсязі за виконавчим провадженням № 54747942 з виконання виконавчого листа № 320/8671/16-ц виданого 11.09.2017 року Мелітопольським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 185290,00 грн., 3 % річних у розмірі 18989,00 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 2042,79 грн. а всього 206321,79 грн.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про необхідність застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, не мотивувавши належним чином та належними доказами не підтвердив і не обґрунтував свої висновки щодо ухилення боржника ОСОБА_3 від виконання зобов'язань.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи заявлене подання, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки він відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 2 ст. 6 цього Закону визначено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або забезпечення заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Отже, Законом встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за сам факт наявності невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов'язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 5 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника; своєчасна явка за викликом державного виконавця; надання пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 7 постанови від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства про вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснив, що питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. 3771 ЦПК України, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Слід зауважити, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Відповідно до роз'яснень ВСУ, викладених у листі від 01 лютого 2013 року "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України", ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання ним своїх зобов'язань покладений на державного виконавця, що подає таке подання.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу, що подання про тимчасове обмеження права особи на виїзд за межі України має містити обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань, у зв'язку із чим в поданні державного виконавця щодо обмеження у праві виїзду ОСОБА_3 міститься саме таке обґрунтування, про яке вказано і в оскаржуваній ухвалі суду від 25.01.2018 року.

Встановлено, що на виконанні Мелітопольського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходиться виконавче провадженням № 54747942 з виконання виконавчого листа № 320/8671/16-ц виданого 11.09.2017 року Мелітопольським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 185290,00 грн., 3 % річних у розмірі 18989,00 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 2042,79 грн. а всього 206321,79 грн.

ОСОБА_3 відомо про існування виконавчого провадження, відкритого щодо нього, оскільки, згідно наданих державним виконавцем документів, в тому числі копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, боржник ОСОБА_3 особисто отримав постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно інформації наданої на запити реєструючи органів рухоме та нерухоме майно належне боржнику на праві власності відсутнє.

ОСОБА_3 одержує доходи в Пенсійному фонді України, що підтверджується копією декларації.

На прийомі у державного виконавця боржник зобов'язався сплачувати грошові кошти кожного місяця у розмірі 500-1000 грн., при цьому протягом п'яти місяців сплатив лише 1000 грн., тобто реальних дій спрямованих на виконання рішення суду не здійснено.

Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, судом вірно встановлено, що боржником ОСОБА_3 в добровільному порядку рішення суду не виконується.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право державного виконавця в процесі здійснення виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням суду.

Факт ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення підтверджується наданими до справи доказами, які суд обґрунтовано визнав належними та достатніми.

Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадів, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів того, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання рішення суду, тому тимчасове обмеження його виїзду за межі України є засобом впливу на боржника.

Виконання будь-якого рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Таким чином, ухилення боржника від виконання боргових зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, є підставою для його обмеження у праві виїзду за межі України.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а тому підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 січня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: