Справа №486/906/16-ц 11.04.2018
Провадження №22-ц/784/548/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 486/906/16-ц Категорія 27
Провадження № 22-ц/784/548/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» на заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року, постановлене під головуванням судді Савіна О.І. в приміщенні суду о 08:35 год., у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 24.05.2007 року уклали кредитний договір № NKUCGA00000073, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 25 000 доларів США на строк до 23.05.2017 р., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки № NKUCGA00000073. Згідно з п.33.3 зазначеного договору відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, яке належить йому на праві власності, а саме : квартиру загальною площею 81,70 кв. м, житловою площею 52,50 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач зобов'язання за вказаним кредитним договором виконав частково. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 14.02.2012 р. судом було постановлене рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки вищезазначеної квартири шляхом продажу, що є підставою для виселення всіх мешканців квартири. На підставі викладеного, посилаючись на ч.2 ст.109 ЖК Української РСР, а також з урахуванням уточненої позовної заяви від 07.11.2016 р., позивач просив суд виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та проживає в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Адреса для виселення відповідача на умовах укладення договору оренди з ТОВ «Естейт Селінг» (власник) : АДРЕСА_2. Також просив стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення, відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також через недоведеність обставин, що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи.

До судового засідання учасники процесу не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом було встановлено, що 24 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № NKUCGA00000073, згідно з яким банк зобов'язався надати ОСОБА_2 кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 25 000 доларів США строком до 23 травня 2017 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Крім того, в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 24 травня 2007 року уклали договір іпотеки № NKUCGA00000073 від 24.05.2007 р., за яким ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, тобто належну йому на праві власності 4-х-кімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 81,7 кв. м, житловою площею - 52,5 кв. м.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_2 кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. ОСОБА_2 були порушені умови кредитного договору та вимоги норм ЦК України, у зв'язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.02.2012 р. у цивільній справі за зазначеним позовом звернено стягнення на предмет іпотеки, тобто на квартиру АДРЕСА_1, для задоволення вимог банку за кредитним договором № NKUCGA00000073 від 24.05.2007 р. в розмірі 347 822, 09 гривень, що по курсу НБУ станом на 03.02.2012 р. еквівалентно 45 171, 70 доларів США, що визначений рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 12.06.2012 р, яким рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.02.2012 р. було змінено в частині визначення суми заборгованості за кредитним договором та способу реалізації. Тож визначений спосіб реалізації - шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» предмету іпотеки будь-якій особі - покупцеві з початковою ціною для подальшої реалізації предмету іпотеки 157 812,50 гривень.

До теперішнього часу ОСОБА_2 продовжує проживати в АДРЕСА_1, добровільно не виселяється з даного помешкання та не знімається з реєстраційного обліку.

Відмовляючи в задоволенні позову про виселення із спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні відомості отримання письмової вимоги іпотекодержателя про добровільне звільнення квартири, а наявність такої вимоги є обов'язковою умовою для звернення з позовом про примусове виселення в разі відмови особи добровільно виселитися з приміщення, на яке звернуто стягнення.

При цьому суд не прийняв як належний доказ копію листа № 30.1.0.0/2-857 від 23.06.2016 р., копію реєстру поштових відправлень - рекомендованих листів, оскільки надана суду копія реєстру поштових відправлень - рекомендованих листів не є доказом надсилання відповідачу ОСОБА_2 письмової вимоги про добровільне звільнення, оскільки підтверджує лише те, що на його адресу відправлявся якийсь лист і зовсім не свідчить про те, що цим відправленням було саме письмове повідомлення про добровільне звільнення житла. До того ж, з аналізу вищевказаних норм чинного законодавства України письмове повідомлення про добровільне звільнення житла повинно бути не лише відправлено відповідачу, а й отримане ним. В даному випадку представником позивача не доведено суду, що відправлене банком письмове повідомлення про добровільне звільнення житла відповідач ОСОБА_2 отримав. Наявна в матеріалах справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення містить найменування адресата: ОСОБА_2, 55000. АДРЕСА_1, найменування відправника: ПАТ КБ «ПриватБанк», вид та категорія відправлення: лист, рекомендований, однак не містить відомостей про вручення відправлення адресату та також не підтверджує, який саме лист надсилався відповідачу.

Висновок суду про необхідність відмови у задоволенні вимог в межах заявлених в установленому законом порядку позовних вимог по даній справі відповідає законодавству, яке регулює спірні правовідносини. Проте підстави, викладені в рішенні суду на обґрунтування такого висновку, не відповідають матеріалам справи та встановленим обставинам по справі, виходячи з наступного.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України "Про іпотеку", який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема текст статті 109 викладено в новій редакції.

За змістом частини другої статті 40 цього Закону та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку". З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Приймаючи рішення по справі, суд даним вимогам закону належної правової оцінки не дав та помилково дійшов висновку, що підставою для відмови у задоволенні позову про виселення є не доведення позивачем належними доказами того, що відповідач отримав письмове попередження з вимогою про добровільне звільнення житлового приміщення, а отже звернення позивача до суду з позовом є передчасним, так як банком не дотриманий встановлений Законом порядок добровільного звільнення житла.

При цьому колегія суддів керується правовими висновками, зробленими Верховним Судом України в постановах від 19.04.2017р. у справі № 6-3057цс16, від 14.12.2016р. у справі № 6-860цс16, від 03.02.2016р. у справі № 6-2947цс15, від 09.09.2015р. у справі № 6-455цс15.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку", підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як убачається з матеріалів справи, в іпотеку було передану квартиру, яка належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації житла Южноукраїнського міськвиконкому Миколаївської області 12 грудня 2006 року на підставі розпорядження № 12069. Тобто, дана квартира за рахунок отриманих кредитних коштів не придбавалася.

Таким чином, оскільки в іпотеку передано квартиру, придбану не за рахунок отриманих кредитних коштів, то згідно ч. 2 ст. 109 ЖК України відповідач не може бути виселений з квартири без надання йому іншого жилого приміщення, яке повинно бути зазначене в рішенні суду.

Про необхідність саме такого застосування положень ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.2 ст. 109 ЖК України йде мова в правових висновках, зробленими Верховним Судом України в постановах від 02.03.2016р. у справі № 6-3064цс15, від 14.12.2016р. у справі № 6-1141цс16, від 10.02.2016р. у справі № 6-2830цс15, від 06.07.2016р. у справі № 6-3173цс15, від 22.06.2016р. у справі № 6-197цс16.

Як убачається з тексту позовної заяви, позивач не зазначає в ній постійне жиле приміщення, що повинно бути надано відповідачу у разі його виселення зі спірної квартири.

Квартира, яка зазначена позивачем в позовній заяві, і яка розташована за адресою АДРЕСА_2, належить на праві власності не позивачу, а ТОВ «Естейт Селінг» ( а.с.20), який не залучений до участі у справі.

Із наданої суду копії гарантійного листа ТОВ «Естейт Селінг» на адресу банку від 03.08.2016р. № 30.1.0.0/2-073 ( а.с.25), вбачається, що ТОВ «Естейт Селінг» погоджується надати зазначену квартиру для заселення на правах оренди без зазначення конкретних умов оренди (строку дії, орендної плати, тощо) невизначеній особі. Доказів того, що на даний час дана квартира ще не надана в оренду іншим особам суду надано не було.

Аналіз зазначених вище обставин у їх сукупності свідчить про те, що дане житло не може бути надано відповідачу у постійне користування. Більш того, зазначена у позовній заяві квартира знаходиться в іншій місцевості, а саме в м. Миколаєві, тоді як відповідача позивач просить виселити з квартири, яка знаходиться в м. Южноукраїнськ Миколаївської області. Відповідно ж до ч. 2 ст. 114 ЖК України надаване громадянам у зв'язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і

відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Аналіз зазначених обставин у їх сукупності свідчить про відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачу одночасно з його виселенням.

Відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначені правові позиції були висловлені Верховним Судом України в постановах від 24 червня 2015р. у справі № 6-447цс15, від 18 березня 2015р. у справі № 6-39цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-875цс15.

Таким чином, оскільки у справі, що розглядається, спірна квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана відповідачем не за рахунок отриманого кредиту в 2007 році, а в порядку приватизації житла на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації житла Южноукраїнського міськвиконкому Миколаївської області 12 грудня 2006 року на підставі розпорядження № 12069, а також враховуючи відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачу одночасно з виселенням, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідача із спірної квартири слід було відмовити з цих підстав, а не з підстав відсутності відомостей отримання письмової вимоги іпотекодержателя про добровільне звільнення спірної квартири.

Суд даним обставинам належної правової оцінки не дав та не визначившись з характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, відмовив у задоволенні позовних вимог до відповідача не з підстав, зазначених вище в тесті постанови апеляційного суду, а з підстав відсутні відомостей отримання письмової вимоги іпотекодержателя про добровільне звільнення спірної квартири, тому рішення суду слід змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог і вважати підставою відмови в позові зазначені в тексті постанови висновки суду апеляційної інстанції про відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачу одночасно з його виселенням з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту.

Доводи апеляційної скарги не відповідають обставинам справи, а тому не є підставою для скасування рішення. В тому числі і в частині виселення дітей відповідача, так як позивач в ході розгляду справи уточнив позовні вимоги і просив виселити тільки відповідача, так як його діти вже не проживають в даній квартирі та зняті з реєстрації в 2015р.

Проте, приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів вважає необхідним згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України вийти за межі апеляційної скарги, оскільки під час розгляду даної справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367,374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Змінити заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення із квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного її тексту в порядку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 13 квітня 2018 р.