АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/8247/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/789/113/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

за участю представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4-адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу №607/8247/16-ц за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2017 року, ухваленого суддею Сливка Л.М., повний текст якого складено 04 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ДЕРЕВЯНОЇ ОСОБА_6 до ОСОБА_4, приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_7» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_8, звернулись до Тернопільського міськрайонного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилаються на те, що 20 вересня 2015 року мала місце ДТП за участі автомобілів, якими керували ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Дану ДТП спричинило порушення обома водіями Правил дорожнього руху (далі ПДР). Позивачі вважали, що ступінь вини ОСОБА_1 у цій пригоді складає 20%, а ОСОБА_4 - не менше 80%. Під час ДТП усі вони, тобто позивачі, знаходились в автомобілі і зазнали моральної шкоди в результаті душевних хвилювань за життя та здоров'я як себе самих, так і рідних, заподіяного шоку, страху та інших негативних наслідках психологічного характеру. Окрім цього, власник автомобіля, в якому їхала їх сім'я, тобто ОСОБА_2, також зазнала моральної шкоди у зв'язку з пошкодженням її майна, яка полягала у незручностях, спричинених відсутністю можливості протягом певного часу користуватися транспортним засобом, зміні звичного способу життя та необхідності докладати надмірну кількість зусиль для того, аби вирішувати буденні справи. Також позивачі звертали увагу на те, що страховиком ОСОБА_4, тобто ПАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_7» безпідставно зменшено суму страхового відшкодування і виплачено лише 5880.31 грн. замість 10008,5 грн. ОСОБА_5 різницю між тим, що підлягало до виплати та фактично виплаченою сумою вважали за необхідне стягнути із страхувальника. Окрім цього, вважали за необхідне стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1000 грн. франшизи, яку також вираховано ПАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_7» при виплаті страхового відшкодування.

Виходячи із наведеного позивачі просили:

- визначити ступінь вини учасників дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) яка сталась 20 вересня 2015 року близько 15 год. 15 хв. на регульованому перехресті вул. ОСОБА_9 - Коновальця - Слівенська за участю автомобілів НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 у співвідношенні не менше 80% вини та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1 20% вини;

- стягнути з ПАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_7» 4128.2 грн. завданої майнової шкоди;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 24000 грн. як відшкодування моральної шкоди, у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї і членів її сім'ї, 16000 грн. як відшкодування моральної шкоди у зв'язку з пошкодженням майна та 1000 грн. франшизи;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 32000 грн. як відшкодування моральної шкоди, у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї і членів її сім'ї;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 24000 грн. як відшкодування моральної шкоди у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього і членів його сім'ї.

В березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, в якій просив стягнути з останнього 8447.14 грн., витрачених на ремонт свого автомобіля після ДТП та 50000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування цих вимог зазначив, що матеріальна шкода підтверджується висновком експертного дослідження. Також просив стягнути 4000 грн., затрачених на оплату послуг адвоката.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2017 року первинний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 500 (п'ятсот) грн. матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 3000 (три тисячі) грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_2, 1000 (одну тисячу) грн. моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.

Зустрічний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 1000 (одну тисячу) грн. моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 64 (шістдесят чотири) грн. витрат на правову допомогу.

В грудні 2017 року, не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_8, а також представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подали на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_8, в своїй апеляційній скарзі зазначають, що ступінь вини у даній ДТП повинен становити не менше 80 % вини у діях водія ОСОБА_10 та не більше 20 % вини у діях водія ОСОБА_1 Також, згідно висновку експерта №5-517/15 від 15 жовтня 2015 року доведено факт більшої швидкості автомобіля «Chevrolet Aveo», ніж дозволена, однак експертним шляхом неможливо вказати на скільки саме перевищення мало місце. Крім того, ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути зіткнення. Вважають необгрунтований висновок суду про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди в користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до 1000 грн. Окрім цього, вважають, що судом безпідставно задоволено вимоги про стягнення із них моральної шкоди в користь ОСОБА_10 за пошкоджений автомобіль.

Просили рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове, яким встановити ступінь вини обох учасників ДТП у співвідношенні не менше 80 % вини у діях водія ОСОБА_4 та не більше 20 % вини у діях водія ОСОБА_1 та задовільнити позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у заявлених розмірах пропорційно до встановленого апеляційним судом ступеня вини обох учасників та стягнути сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.

Представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 в поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом безпідставно задоволено вимоги позивачів про стягнення із ОСОБА_10 моральної шкоди на користь первинних позивачів. Окрім цього, жодним чином не було доведено факт присутності ОСОБА_11 під час ДТП. Також вважає, що суд необґрунтовано відмовив у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_12 про відшкодування завданої матеріальної шкоди. Суд здійснив помилкові розрахунки при визначенні розміру витрат на правову допомогу, що слід було стягнути із ОСОБА_12

Просив рішення суду першої інстанції змінити та ухвалитинове, яким:

- відмовити у задоволені позову ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди;

- cтягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 завдану матеріальну шкоду у розмірі 8 447 грн. 14 коп.;

- судові витрати, а саме витрати по оплаті послуг адвоката на суму 4000 грн. та судовий збір стягнути із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4;

- в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В лютому 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_8, подали відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5

Зазначили, що сумнів про присутність позивачів в автомобілі на момент ДТП спростовується висновком експертного дослідження №5-517/15 від 15 жовтня 2015 року, який взятий судом до уваги у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, відеозаписом з місця пригоди, де чітко видно присутність дружини та доньки ОСОБА_1, в автомобілі як пасажирів та поясненнями позивачів. Заперечення факту спричинення моральної шкоди внаслідок пошкодження майна власника ОСОБА_2 є безпідставним, оскільки для наявності моральної шкоди достатньо лише самого факту пошкодження чи знищення такого майна. ОСОБА_10 не підтверджено понесення саме ним витрат в сумі 8447.14 грн. у зв'язку з відновлювальним ремонтом керованого ним транспортного засобу. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 апеляційну скаргу своїх довірителів підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній. Проти апеляційної скарги представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 Заперечив.

Представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній. Проти апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечив.

Інші сторони в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають виходячи із наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

20 вересня 2015 року о 15 год. 15 хв. на регульованому перехресті вулиць ОСОБА_13 та Слівенська у м.Тернополі відбулась ДТП за участю автомобілів марки Chevrolet, д.р.н. ВО 0124 ВВ, яким керував ОСОБА_10, та марки «ГАЗ 31105», д.р.н. ВО 3990 АХ під керуванням ОСОБА_1

Згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2016 року у справі №607/19666/15-п провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП закрито, у звязку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст.38 КупАП.

У вказаній постанові суд встановив, що в діях ОСОБА_4 та ОСОБА_1 наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, тобто порушення водіями обох транспортних засобів правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Зокрема, ОСОБА_4 20 вересня 2015 року о 15 год. 15 хв. керував автомобілем Chevrolet, державний номерний знак НОМЕР_3 в м.Тернополі на регульованому перехресті вул.Ст.Бандери Коновальця - Слівенська, порушив ПДР, що призвело до пошкодження транспортних засобів, а саме: проїжджаючи перехрестя на зелений сигнал світлофора, був неуважний, не вибрав безпечної швидкості руху і при виникненні небезпеки для руху, яку водій ОСОБА_4 спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху обїзду перешкоди, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом ГАЗ 31105, державний номерний знак НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_1, який рухався в зустрічному напрямку та виконував поворот ліворуч, чим порушив вимоги п.12.3 ПДР України.

Крім цього, громадянин ОСОБА_1 20 вересня 2015 року о 15 год. 15 хв. керував автомобілем ГАЗ 31105, державний номерний знак НОМЕР_4 в м.Тернополі на регульованому перехресті вул.Ст.Бандери-Коновальця, повертаючи ліворуч при зеленому сигналі світлофора, не дав дорогу та допустив зіткнення із автомобілем Chevrolet, державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4, який рухався у зустрічному напрямку прямо, що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів, порушивши вимоги п.16.6 ПДР України.

Таким чином, вказана ДТП трапилась в результаті порушення ПДР кожним із її учасників.

Цивільна відповідальність ОСОБА_10 на момент ДТП була забезпечена у ПАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_7» згідно полісу АЕ/2819797. Ліміт за шкоду заподіяну майну складає 50000 грн.; франшиза - 1000 грн.

Власник автомобіля НОМЕР_5 ОСОБА_2 звернулась до ПАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_7» із заявою на виплату страхового відшкодування. Нею було погоджено суму такого відшкодування, яка складала 13760.62 грн., з яких було виплачено лише 5880.31 грн.

Усі вказані вище обставини визнані сторонами, а тому в силу ст.82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Відповідно до п.36.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961 -IV від 01 липня 2004 року визначено, що у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що керуючись вищевказаною нормою права та враховуючи, що винними у ДТП були обоє її учасників, ПАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_7» при визначенні розміру страхового відшкодування, котре підлягало до виплати ОСОБА_2, обґрунтовано розділила розмір заподіяної шкоди навпіл.

Також, відповідно до абзацу другого п.12.1 ст.12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту, а тому з вказаної суми страховиком було підставно вираховано1000 грн.

Згідно п.3 ч.1 ст.1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно п.8 Постанови Пленуму ВССУ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного).

Як вбачається з пунктів 3, 4 висновку експертного дослідження № 5-517/15 від 15 жовтня 2015 року при заданому комплексі вихідних даних, водій автомобіля Chevrolet, д.р.н. ВО 0124 ВВ, з моменту виникнення небезпеки для руху (початок виїзду легкового автомобіля-універсалу на його смугу руху), мав технічну можливість шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування зупинити керований ним транспортний засіб до місця зіткнення з автомобілем «ГАЗ 31105», д.р.н. ВО 3990 АХ. При заданому комплексі вихідних даних, на момент проведення експертного дослідження невідомі причини технічного харакгеру, які б завадили водію автомобіля Chevrolet, д.р.н. ВО 0124 ВВ діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР. Його дії в умовах виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди не відповідали вимогам зазначеного пункту Правил. Невідповідність дій водія автомобіля Chevrolet, д.р.н. ВО 0124 ВВ вимогам п.12.3 ПДР, з технічної точки зору, перебуває в причинному зв'язку з настанням даної ДТП.

Колегія суддів не бере до уваги посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що згідно висновку вказаного експертного дослідження №5-517/15 від 15. жовтня 2015 року дійсне значення швидкості руху автомобіля Chevrolet, д.р.н. ВО 0124 ВВ, складало величину більшу ніж 59-61 км/год., враховуючи те, що частина кінетичної енергії транспортного засобу була затрачена на залишкові деформації та руйнування елементів автомобіля під час зіткнення із автомобілем «ГАЗ 31105», д.р.н. ВО 3990 АХ, оскільки дані твердження експерта не знайшли свого підтвердження при дачі ним висновків, отже містять ознаки припущень, на яких рішення суду ґрунтуватися не може та є безпідставними, оскільки, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не підтверджені належними доказами.

Окрім цього, зазначена ДТП трапилась в тому числі через неправомірні дії самого ОСОБА_1

Як вбачається з постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2016 року, винесеної у справі № 607/19666/15-п він порушив п.16.6 ПДР, а саме: виїхавши на перехрестя на зелений сигнал світлофора та повертаючи ліворуч не дав дорогу, автомобілю, який рухався назустріч і яким керував ОСОБА_10

Обґрунтованими є твердження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що цілковите дотримання ОСОБА_14 ПДР унеможливило б ДТП. Однак вони є неповними, адже цієї пригоди не трапилось би і у разі, якби ОСОБА_1 виконав вимоги п. 16.6 ПДР.

При цьому доцільно зазначити, що ОСОБА_10 мав визначене пунктом 1.4 ПДР право розраховувати на те, що ОСОБА_1 буде дотримуватись вимог закону та надасть йому перевагу в русі, а коли цього не відбулось, опинився в ситуації, коли змушений був реагувати на наслідки неправомірних дій позивача.

Вказані обставини підтверджуються і дослідженими судом відеоматеріалами, на яких зафіксована вказана ДТП. Ними підтверджується, що причиною цієї пригоди перш за все стали дії ОСОБА_1, який не дав дороги автомобілю ОСОБА_10 і створив для нього перешкоду.

Таким чином, твердження позивачів про те, що ступінь вини ОСОБА_1 у вчиненні ДТП складає 20% проти 80% у ОСОБА_4 колегія суддів до уваги не бере.

Виходячи з такого співвідношення із ОСОБА_10 в користь власника автомобіля НОМЕР_5, тобто ОСОБА_2, суд першої інстанції вірно стягнув 500 грн., оскільки це та майнова шкода, якої вона зазнала в результаті недоотримання франшизи.

Обов'язок особи, відповідальної за завдані збитки, а у даному випадку це ОСОБА_10, компенсувати суму франшизи визначена п.36.6. Закону №1961-IV.

Відповідно до ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

В силу вимог ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної немайнової шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховується етан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь і зниження престижу, ділової репутації.

Судом встановлено, що неправомірними діями ОСОБА_10 позивачам дійсно було заподіяно душевних хвилювань за своє життя та життя рідних. Спровоковано шоковий стан та страх, пережиті в процесі ДТП та після неї. Саме тому в їх користь слід стягнути моральну шкоду.

При визначенні суми такої шкоди, суд вірно взяв до уваги те, що позивачі належним чином не підтвердили грошового об'єму в який вони оцінюють свої моральні страждання, та не надали цьому належних доказів, а тому, виходячи з принципів розумності і справедливості суд вірно вважав, що у даній частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з ОСОБА_10 в користь кожного з позивачів по 1000 грн. моральної шкоди.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо вирішення вимоги позивачів про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів не бере до уваги посилання представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про відсутність доказів того, що на момент ДТП у автомобілі, яким керував ОСОБА_15, були також ОСОБА_16 та ОСОБА_8, оскільки вони наявні і ними є відеоматеріали з камер відеоспостереження, розміщених на перехресті, де відбулась ДТП.

Окрім цього, ОСОБА_2 була заподіяна моральна шкода у зв'язку з пошкодженням її майна, тобто автомобіля. Внаслідок цього вона змушена була докладати зусиль задля того, аби відновити своє порушене право. Очевидним є той факт, що в процесі ремонту вказаного автомобіля, остання змушена була користуватись іншими видами транспорту, а отже - змінити звичний спосіб життя. Визначаючи розмір такої шкоди, знову ж таки, виходячи з принципів розумності і справедливості, суд першої інстанції вірно стягнув на її користь з ОСОБА_10 2000 грн.

Як вбачається з висновку №272/15 експертного автотоварознавчого дослідження за заявою ОСОБА_17 від 21 жовтня 2015 року, станом на момент ДТП вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Chevrolet, д.р.н. ВО 0124 ВВ, становила 8447.14 грн.

Власником вказаного автомобіля є ОСОБА_17, що підтверджується фотокопією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії CAT № 360045, виданим ВРЕР УДА1 УМВС України в Тернопільській області.

У момент ДТП цим автомобілем на відповідній правовій підставі користувався ОСОБА_10, маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий йому власником.

На даний момент відновлювальний ремонт транспортного засобу марки Chevrolet, д.р.н. ВО 0124 ВВ, проведено.

Вказані обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а тому доказуванню не підлягають.

Згідно ч.1 ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Однак, ОСОБА_10 не надав доказів того, що витрати з відновлювального ремонту автомобіля марки Chevrolet, д.р.н. ВО 0124 ВВ, поніс саме він, а не будь-хто інший.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає безпідставною вимогу представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Також судом встановлено, що неправомірними діями ОСОБА_1 ОСОБА_10 дійсно було заподіяно моральну шкоду, котра полягала у пошкодженні майна, яким він на відповідній правовій підставі користувався.

При визначенні розміру такої шкоди суд першої інстанції вірно взяв до уваги те, що ОСОБА_10 жодним чином не підтвердив грошового об'єму, в який він оцінює свої моральні страждання, та не надав цьому належних доказів, а лише декларативно зазначив суму. Тому, виходячи з принципів співмірності, розумності і справедливості у даній частині суд першої інстанції вірно частково задовільнив позовні вимоги ОСОБА_4 шляхом стягнення з ОСОБА_18 в його користь 1000 грн. моральної шкоди.

Стосовно тверджень в апеляційній скарзі представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про те, що суд здійснив помилкові розрахунки при визначенні розміру витрат на правову допомогу, що слід було стягнути із ОСОБА_12, колегія суддів зазначає наступне.

Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт прийому-передачі виконаних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження оплати витрат на правову допомогу в розмірі 4000 гривень надано лише: договір про надання правової допомоги від 14 лютого 2017 року (а.с. 68), квитанція до угоди від 14 лютого 2017 року (а.с. 84) та обгрунтування витрат на правову допомогу від 28 лютого 2017 року (а.с. 140).

Пункти 35 та 48 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачають, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також акт прийому-передачі виконаних робіт є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час постановлення рішення), стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом першої інстанції частково задоволено вимоги ОСОБА_10 на суму 1000 грн., що пропорційно до заявлених ним вимог складає 1.6%. З огляду на викладене обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про часткове стягнення витрат на правову допомогу у такому ж пропорційному співвідношенні, тобто 1.6% від 4000 грн., що становить 64 грн.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Задовільняючи первинний та зустрічний позов частково судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 18 квітня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_19