22-ц/775/221/2018(м)
Головуючий в 1 інстанції Кузнецов Д.В.
Доповідач Принцевська В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2018 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Принцевської В.П.,

суддів Биліни Т.І., Лопатіної М.Ю

секретаря Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду Донецької області від 18 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила встановити розмір часток співвласників у майні, що є спільною сумісною власністю, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 за сторонами у співвідношенні 1/2 частка кожному.

У ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги, збільшивши їх, просила збільшити її частку в спільному майні та визнати за нею право власності на 2/3 частини від 23/50 частки житлового будинку з господарськими будівлями по вулиці АДРЕСА_2

В обґрунтування позову зазначила, що 10 січня 2009 року між сторонами було укладено шлюб, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3. Після народження дитина сім'я розпалась. Дитина залишались на утриманні позивачки. Під час перебування у шлюбі ними було придбано житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_3, який був оформлений на відповідача. Вказаний будинок вважає спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, посилаючись на положення частини 3 статті 70 Сімейного кодексу України вказує, що розмір частки в спільному будинку має бути збільшена до 2/3 частини, через те, що з нею проживає дитина, а розмір аліментів, які вона отримує від відповідача, недостатній для забезпечення фізичного та духовного розвитку сина.

Рішенням Іллічівського районного суду Донецької області від 18 січня 2018 року позов задоволено частково, визнано 23/50 частини спірного жилого будинку із господарсько-побутовими будівлями та спорудами, об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку від 23/50 частини спірного жилого будинку із господарсько-побутовими будівлями та спорудами. В іншій частині позову відмовлено.

З даним рішенням не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилався на те, що суд не повно з'ясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні відповідач та його представник повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом правильно встановлено, що 10 січня 2009 року між сторонами був зареєстрований шлюб. 30 червня 2017 року шлюб між ними був розірваний, що підтверджується відповідним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області.

В період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_3.

Також в період шлюбу 30 вересня 2010 року був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 придбав 23/50 частини жилого будинку, що розташований за адресою: м.Маріуполь, АДРЕСА_3. Купівля була здійснена за 35000,00 гривень, що встановлено пунктом 2.1. договору та підтверджена в судовому засіданні обома сторонами.

При вирішенні спірного питання щодо належності будинку, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд правильно застосував наступні положення законодавства.

Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Отже для правильного застосування ст.60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно установити факт наявності спільних доходів сім'ї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження.

Суд правильно встановив, що відповідно до представленого договору купівлі-продажу спірна квартира була придбана відповідачем в період шлюбу, більше ніж через півтора роки з моменту укладення шлюбу. Дійсна вартість придбаного будинку складає 35000,00 гривень, що підтверджується як умовами договору, так і поясненнями обох сторін.

В пункті 3.5. договору купівлі-продажу будинку записано, що придбання частини будинку за цим договором вчиняються за письмовою згодою дружини покупця - ОСОБА_1. Така згода на укладення нотаріального договору відповідно до положень частини 3 статті 65 Сімейного кодексу України вимагається лише стосовно того майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Натомість для укладення договору стосовно особистого майна подружжя такої згоди не вимагається. Тобто при укладенні договору купівлі-продажу та придбанні спірного будинку позивач усвідомлював, що отримує згоду від дружини на розпорядження спільним коштами подружжя та не заперечував проти цього.

Крім того, згідно з представленими довідками про доходи, наданими з підприємства ТОВ ПФ «Віола» позивач та відповідач, як до укладення шлюбу так і після, працювали на одному підприємстві та отримували абсолютно однакову заробітну плату, яка за період з дати укладення шлюбу - з січня 2009 року по день придбання будинку - вересень 2010 року становила 24 289,67 гривень.

Вказаний розмір доходів обох сторін під час шлюбу свідчить про можливість реального накопичення грошових коштів для придбання спірного будинку за ціною в 35000,00 гривень за спільні кошти подружжя.

Відповідно до частини 2 статті 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України).

Також суд правильно встановив, що згідно з довідкою про доходи підприємства ТОВ ФІРМА «Візантія» від 01 червня 2017 року відповідач ОСОБА_1 з 2006 року по 2010 рік щорічно отримував дохід від оренди земельного паю, якій належить йому на праві особистої приватної власності. Всього за п'ять років оренди відповідач отримав дохід на загальну суму 28592,00 гривні (без утримання податку з доходів фізичних осіб).

При цьому суд дійшов правильного висновку, що наявність у відповідача вказаної суми, яку він отримав від оренди земельного паю, не може бути підтвердженням факту придбання спірного будинку саме за ці грошові кошти.

Згідно банківських виписок з ПАТ КБ «Приватбанк» у відповідача ОСОБА_2 в різний період часу були два депозитні банківські рахунки в національній валюті, один з яких відкритий на термін з 10.12.2008 року по 11.02.2013 року на загальну суму 15946,50 гривень, а другий з 09 березня 2010 року по 13 вересня 2010 року на загальну суму 10 827,00 гривень з нарахованими відсотками.

Відповідно до банківської виписки за депозитним рахунком, відкритим на ім'я відповідача ОСОБА_1, останнім було отримано за період з 10 грудня 2008 року по 12 серпня 2010 року дохід в розмірі 3291,05 гривень, які знімалися відповідачем протягом вказаного терміну щомісячно, а тому дані обставини також не підтверджують факти придбання відповідачем спірного будинку за особисті грошові кошти.

Другий депозитний рахунок на суму 10 000,00 гривень був відкритий відповідачем 09 березня 2010 року, під час перебування з позивачкою в зареєстрованому шлюбі, та він був закритий 13 вересня 2010 року із загальним доходом у 827,00 гривень, а тому суд дійшов правильного висновку, що згідно з вимогами частини 2 статті 61 Сімейного кодексу України дані кошти не можна вважати особистими коштами відповідача.

Також суд правильно встановив, що твердження відповідача про відсутність у подружжя спільного сімейного бюджету в період шлюбу не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідач не представив безпосередніх доказів ведення сімейного бюджету окремо, та завідомо для обох сторін накопичення та використання всіх отриманих відповідачем коштів для придбання спірного будинку. Відповідачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про невнесення отриманих ним доходів за період шлюбу у спільний сімейний бюджет, що дозволило би вважати ці кошти особистою приватною власністю одного із подружжя та відокремити фінансові джерела кожного із подружжя під час придбання спірного будинку. Водночас судом правильно встановлено, що позивачка весь час працювала та мала аналогічний із відповідачем дохід, доглядала та виховувала спільну дитину, тобто коштами та працею приймала рівну участь у веденні спільного сімейного бюджету.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, суд повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. А тому, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду Донецької області від 18 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді