Провадження №: 2-о/752/59/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ладиченко С.В.

при секретарі Мороз О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1, зацікавлена особа Голосіївський районний в м. Києві Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2017 року заявник звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва із вказаною заявою, в якій просила

-встановити факт що має юридичне значення, що національність ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в місті Орджонікідзе Північно-Осетинської АССР - «німець».

-встановити факт що має юридичне значення, що національність ОСОБА_1, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року у місті Орджонікідзе Ленінського району Північно-Осетинської АССР, - «німкеня»

В обґрунтування заяви заявник вказувала, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року в місті Орджонікідзе Ленінського району Північно-Осетинської АССР, про що 29 грудня 1979 року зроблено актовий запис про народження № 1550. У свідоцтві про її народження серія НОМЕР_1 зазначено національність батька ОСОБА_2 - «українець», матері ОСОБА_3 - «росіянка».

Також заявник зазначає, що запис стосовно національності її батька не відповідає дійсності, оскільки в його свідоцтві про народження серія НОМЕР_2 вказано лише відомості про матір ОСОБА_4, «німкеня», а дані стосовно його батька відсутні. Запис щодо української (замість німецької) національності батька заявника був ініційований його матір'ю через обґрунтовані побоювання за життя та здоров'я свого сина ОСОБА_2, 1949 р.н. у перші роки після завершення Великої Вітчизняної Війни. Батько її бабусі ОСОБА_5 ОСОБА_8, за національністю - «німець», мати - ОСОБА_9, за національністю - «німкеня».

Крім того заявник вказує, що її батько все життя вважав себе німцем, підтримував німецькі традиції у родині та у побуті спілкувався із матір'ю німецькою мовою. До 1992 року він проживав у м. Орджонікідзе (м. Владикавказ, Овнічна-Осетія, РФ). Після прибуття у 1992 році в Україну мав намір відновити свою національність при отриманні українського паспорту, але через відсутність графи «національність» в українському паспорті цього зробити не зміг. Разом з тим, мав намір повернути національність в судовому порядку з метою подальшого виїзду родини до Німеччини, але у 1997 році у віці 47 років помер.

За таких обставин заявник вважає за необхідне відновити та підтвердите свою національність «німкеня» по лінії батька, бабусі та прадіда з метою подання документів до Федерального адміністративного управління по справам пізніх переселенців Німеччини для отримання права на постійне проживання на території Німеччини, а тому просить суд встановити факт її національності та факт національності її батька.

В судовому засіданні заявник та її представник - адвокат ОСОБА_6 вимоги заяви підтримали у повному обсязі та просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Представник особа Голосіївський районний в м. Києві Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове не з'явився, про дату і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причин неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань не надав.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даної заяви, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року в місті Орджонікідзе Ленінського району Північно-Осетинської АССР, про що 29 грудня 1979 року зроблено актовий запис про народження № 1550, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1.

З копії вказаного свідоцтва вбачається, що батьком заявниці є ОСОБА_2 за національністю «українець», а мати ОСОБА_3, за національністю «росіянка».

З свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 вбачається, що його матір'ю є ОСОБА_7, яка за національністю «немка», а відомості про батька в свідоцтві відсутні.

За змістом ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як роз'яснено у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно ззаконом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вказана вище норма цивільного процесуального законодавства не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки.

Встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків в Україні, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення.

Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством.

Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої 09.12.1997 р. Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Статті 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» гарантують громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

На сьогоднішній день в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи.

З огляду на правовий зміст Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а отже вказаний факт не може бути встановлений в судовому порядку.

Листом Верховного Суду України від 01.12.2012 р. «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» №8 (144)'2012 та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаної заяви.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 4, 10, 13, 76, 81, 89, 258-259, 263, 264-265, 268, 293, 315, ЦПК України, ст.ст. 1, 3 Закону України, «Про національні меншини в Україні» ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої 09.12.1997 р. Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1, зацікавлена особа Голосіївський районний в м. Києві Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12.04.2018 р.

Суддя С.В. Ладиченко