Справа № 635/3837/17
Провадження № 2/635/942/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 квітня 2018 року смт. Покотилівка Харківського район Харківської області
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді - Караченцева І.В.,
секретар судового засідання - Ус Ю.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1, місце реєстрації - АДРЕСА_1,
відповідач: ОСОБА_2, місце реєстрації - АДРЕСА_2,
Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 17 квітня 1998 року їй на праві спільної сумісної власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.
18 серпня 2010 року Харківським районним судом Харківської області винесено рішення про розірвання шлюбу між позивачем та її чоловіком, відповідачем по справі, ОСОБА_2
Після розірвання шлюбу по теперішній час з відповідачем позивач жодних стосунків не підтримує. Відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 02.11.2001 р., однак фактично не проживає за місцем реєстрації з серпня 2010 року по теперішній час. Допомоги на утримання житла від відповідача не надходить, з їх спільним сином відповідач не спілкується. Позивач є інвалідом другої групи, в результаті хвороби втратила постійну роботу, сплачувати комунальні послуги наразі їй важко, вона мешкає разом зі своєю матір'ю ОСОБА_3 та своїм сином ОСОБА_4 На звернення до відповідача з проханням про добровільне зняття з реєстраційного обліку позивач отримувала постійні відмови без будь-яких пояснень, а тому звертається до суду з даним позовом.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 липня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямзалишено без руху.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року провадження по справі відкрито.
Позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити у повному обсязі та у разі неявки відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом у порядку ч.6 ст.187 ЦПК України та за місцем фактичного проживання.
Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.
Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р. № 2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 17 квітня 1998 року, запис у реєстрову книгу № 22, реєстровий номер 2929/6, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_4.
За адресою вказаної квартири з 02.11.2011 р. зареєстрований також відповідач по справі - ОСОБА_2, що підтверджується копією домової книги для реєстрації громадян.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 серпня 2010 року у справі № 2-5417/10, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу та по теперішній час сторони жодних стосунків не підтримують. Фактично відповідач не проживає за місцем реєстрації з серпня 2010 року та по теперішній час.

Вказаний факт підтверджується також письмовими поясненнями ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтями 316 та 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, відповідно до якої, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім''ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин.

Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Статтею першою Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивачу правомірно на праві спільної сумісної власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, відповідач зареєстрований, але не проживає у належній позивачу квартирі, не веде з нею спільне господарство, оскільки закон не передбачає переходу прав і обов'язків в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника квартири, суд вважає, що необхідно визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою за адресою: АДРЕСА_2.

Рішення є підставою для скасування реєстрації ОСОБА_2, 1967р.н., за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_2, 1967 р.н., на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок гривень нуль копійок).

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості, що не проголошуються:

позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Харківським РВ УМВСУ в Харківській області, ІПН НОМЕР_1, місце реєстрації - АДРЕСА_1

відповідач: ОСОБА_2, місце реєстрації - АДРЕСА_2

Повне судове рішення складено 16 квітня 2018 року.

Суддя І.В.Караченцев