АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/3596/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня2018 року місто Київ

справа № 760/6173/17-ц

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 06 липня 2017 року про задоволення частково заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Українець В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року позивач звернувся до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 липня 2012 року в розмірі 800000 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 1841,10 грн.

03 липня 2017 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на майно, що належить відповідачу ОСОБА_1 у межах ціни позову, а саме на:

квартиру АДРЕСА_2;

машиномісце АДРЕСА_3;

1/2 частину квартири АДРЕСА_4;

1/2 частину квартири АДРЕСА_5;

гараж, машиномісце в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_4;

гараж, машиномісце в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_7.

Обгрунтовуючи вказану заяву представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилалася на те, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 800000 грн.

Проте відповідачем протягом 2012-2017 років не було повернуто ніякої частини позики.

Вказувала, що відповідач може продати нерухоме майно, знищити або знецінити його, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 06 липня 2017 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2;

Заборонено відчуження машиномісця АДРЕСА_3;

Заборонено відчуження гаража, машиномісця в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_4;

Заборонено відчуження гаража, машиномісця в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_7.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просила ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 06 липня 2017 року скасувати.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що судом першої інстанції не вжито заходів для повідомлення відповідача про відкриття провадження та проігноровано право щодо висловлення своєї позиції по справі.

Вказувала, що позивачем у заяві про забезпечення позову не зазначено жодного доказу, у зв'язку з яким потрібно вжити упереджувальних заходів та заява не містить обґрунтування відсутності гарантій виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Зазначала, що суд у порушення вимог законодавства наклав арешт на все документально оформлене, однак не повністю належне їй майно та загальна вартість майна перевищує в п'ять разів зазначену в позові суму коштів.

Посилалася на те, що суд першої інстанції не маючи жодного доказу того, що саме вона надала розписку ОСОБА_2, запровадив заходи, якими безпідставно порушено її суб'єктивне право.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки представник позивача не надав доказів того, що він є адвокатом, а відтак має право бути представником позивача ОСОБА_5 у суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Колегія суддів погоджується зданим висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України у редакції кодексу 2004 року суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Частиною 3 ст.151 ЦПК України у редакції кодексу 2004 року визначено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст. 152 ЦПК України у редакції кодексу 2004 рокувиди забезпечення позову мають бути спів вимірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4ст.151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись до суду з вищевказаним позовом просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 липня 2012 року в розмірі 800000 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 1841,10 грн.

Враховуючи, що предметом спору є стягнення боргу, колегія суддів вважає, що даний вид забезпечення позову - заборона відчуження нерухомого майна, яке належить відповідачу ОСОБА_1 є співмірним із заявленими позовними вимогами та суд дійшов до вірного висновку про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що суд наклав арешт на все документально оформлене, однак не повністю належне їй майно та загальна вартість майна перевищує в п'ять разів зазначену в позові суму коштів, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки як вбачається з інформаційної довідки № 89586373 від 14 червня 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, майно, яке судом заборонено відчужувати згідно ухвали від 06 липня 2017 року належить на праві власності саме відповідачу ОСОБА_1

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 пояснила, що доказів про те, що вартість майна, яке судом було заборонено відчужувати перевищує суму позову, вона не має.

Вказала, що вартість квартири АДРЕСА_2 не перевищує вартості частин квартир, які їй належать та знаходяться у місті Києві.

А також зазначала, що вартість гаражів (машиномісць) АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_7 є майже однаковою.

Згідно із довідкою № 89586373 від 14 червня 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, загальна вартість майна, яке судом було заборонено відчужувати не перевищує суму коштів, які просить стягнути ОСОБА_2 з ОСОБА_1

При вирішенні питання про забезпечення позову суд не вирішує питання щодо дійсності написання саме ОСОБА_1 розписки, оскільки дана обставина підлягає дослідженню судом першої інстанції під час розгляду справи по суті, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає також безпідставними.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновку суду першої інстанції не спростовують і на його правильність не впливають, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 06 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: