АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №760/14538/15-ц

провадження №22-ц/796/376/2018

12 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Волошиної В.М.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у складі судді Кізюн Л.І.,

встановив:

31.07.2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором, що станом на 24.06.2015 р. становить 6 378 513,21 грн. та складається: з суми заборгованості за кредитом - 5 167 549,80 грн.; суми заборгованості за відсотками - 1 028 650,87 грн.; пені - 163 228,88 грн., суми за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу - 3 352,58 грн.; суми за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по відсотках - 15 731,08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 08 червня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №41/19/07-НВС, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 400 000 доларів США на строк з 08 червня 2007 року до повного повернення кредиту.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується порукою ОСОБА_2 відповідно до укладеного договору поруки №41/19/П19.1/07-НВС від 08 червня 2007 року.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, в тому числі за кредитним договором №41/19/07-НВС від 08 червня 2007 року.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 24.06.2015 р. виникла заборгованість у сумі 6 378 513,21 грн.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 41/19/07-НВС від 08 червня 2007 року в розмірі 6 378 513,21 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Солом'янського районногосуду м. Києва від 10 серпня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, що підтверджують факт видачі кредитних коштів, їх суму і дату видачі, факт погашення кредиту, порядок, строки, суми здійснених відповідачем платежів в рахунок погашення зобов'язань за кредитним договором.

Розрахунок заборгованості, на який посилається суд першої інстанції, не є належним доказом на підтвердження вказаних обставин, оскільки є результатом односторонніх арифметичних розрахунків позивача, а дані вказаного розрахунку не підтверджені жодним належним письмовим доказом.

Належним чином оформлених заяв на видачу кредиту, платіжних доручень, меморіальних ордерів, розписок, чеків, квитанції тощо суду надано не було.

12 жовтня 2015 року представником відповідача було подано через канцелярію суду клопотання про витребування у позивача розрахунку суми позову, а не довідки, та належних документів на підтвердження такого розрахунку. У вказаному клопотанні відповідач також повідомив суд про свою незгоду із ціною позову та намір, після отримання первинних документів, надати контррозрахунок та просити про призначення судової експертизи. Судом першої інстанції вказане клопотання не розглядалося, чим було порушено права відповідача.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

ПАТ "Дельта Банк" - Приходько Т.П. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідач ОСОБА_2, або його уповноважений представник, в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.229 т.1, 205 т.2).

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08 червня 2007 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №41/19/07-НВС,за умовами якого банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах: сума кредиту - 400 000 доларів США; дата надання кредиту - 08 червня 2007 року; дата остаточного погашення - 08 червня 2028 року; процентна ставка - перемінна процентна ставка + фіксована процентна ставка. Перемінна процентна ставка на дату укладення кредитного договору складає 11% річних та корегується 1 березня та 1 вересня кожного року протягом строку дії цього договору, виходячи з розміру процентних ставок за депозитними вкладами фізичних осіб, встановлених Банком на ці дати. Фіксована процентна ставка - 1,83% річних.

12 червня 2008 року між вказаними сторонами укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №41/19/07-НВС, за яким процентну ставку визначено на рівні 12,83 % річних.

Згідно умов додаткового договору №3 від 16 жовтня 2009 року до кредитного договору №41/19/07-НВС, сторони домовилися про те, що банк надає позичальнику кредит у сумі 52 263,21 грн., що за міжбанківським курсом на дату укладання цього договору є еквівалентом 6 467,59 доларів США. Процентна ставка за кредитом, який надається за цим додатковим договором, встановлюється у розмірі 20% річних.

Додатковим договором №4 від 16 жовтня 2009 року до кредитного договору №41/19/07-НВС, сторони домовилися викласти п.1.1 кредитного договору у наступній редакції: на підставі кредитного договору банк надає позичальнику кредит в сумі 396 595,90 доларів США, з них: 1)390 128,31 доларів США було надано згідно кредитного договору №41/19/07-НВС від 08 червня 2007 року; 2) 6 467,59 доларів США , що за міжбанківським курсом на дату укладання цього договору складає 52 263,21 грн., з кінцевим терміном повернення 08.06.2028 року згідно додаткової угоди №3 від 16.10.2009 р. до кредитного договору №41/19/07-НВС.

Додатковим договором №5 від 16 жовтня 2009 р. до кредитного договору №41/19/07-НВС встановлено процедуру та умови повернення позичальником отриманого кредиту, нарахування та сплати процентів за отриманим кредитом, сплати комісій, а також взаємні права та зобов'язання сторін, що виникнуть при обслуговуванні кредиту.

Пунктом 8 додаткового договору №5 встановлено, що фактичний залишок заборгованості за кредитом на день укладення цього додаткового договору становить 390 128,31 доларів США, що складає еквівалент 3 113 223,91 грн. за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього додаткового договору.

Додатковою угодою №6 від 28 січня 2011 року до кредитного договору №41/19/07-НВС визначено суму щомісячного платежу в розмірі 3080 доларів США. 09 лютого 2011 року сума ануїтетного платежу становитиме 3720,73 доларів США. Сторони досягли згоди, що укладення цієї додаткової угоди не змінює порядок коригування суми щомісячного платежу, визначений пунктом 5 частини 1 та пунктом 2.3 частини 2 кредитного договору.

08 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ "Кредитпромбанк" укладено договір поруки №41/19/П19.1/07-НВС, до якого були внесено зміни 16 жовтня 2009 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Судом встановлено, 26 червня 2013 року між ПАТ "Кредитпромбанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, в тому числі за кредитним договором №41/19/07-НВС, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г.

Між вказаними сторонами також підписано Акт приймання-передачі прав вимоги до вказаного договору (а.с.163-164 т.1).

Відповідно до наданої суду першої інстанції довідки ПАТ "Дельта Банк" від 24.06.2015 р., заборгованість позичальника по кредитному договору станом на 24.06.2015 р. складає 287 851,03 дол. США та 182 31,54 грн., в тому числі: тіло кредиту -240063,97 дол. США, що згідно курсу НБУ (100 дол. США -2152,572 грн.) складає 5 167 549,80 грн.; відсотки - 47 787,06 дол. США ,що згідно курсу НБУ складає 1 028 650, 87 грн.; пеня - 163 228,88 грн.; суми за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу - 3 352,58 грн.; суми за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по відсотках - 15 731,08 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.4 ст.10 цього Кодексу суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

У контексті одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін - вирішальним фактором є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.10.2015 р. представником ОСОБА_1 було подано клопотання про витребування у позивача розрахунку заборгованості, оригінали та копії документів, що підтверджують вказаний розрахунок. Зазначив, що вказаний розрахунок необхідно дослідити з метою встановлення правомірності визначення позивачем суми боргу по кредитному договору, а також з метою підготовки відповідачем власного розрахунку, а в разі необхідності - для проведення судової експертизи (а.с.77 т.1).

Вказане клопотання судом першої інстанції розглянуто не було, що позбавило відповідача можливості надати свої докази на обґрунтування заперечень в частині розміру заборгованості.

Відмовляючи відповідачу у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суд першої інстанції безпідставно не врахував доводи останнього, формально зазначивши, що всі клопотання було вирішено у судовому засіданні.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представником позивача було надано розрахунок заборгованості за договором кредиту, який був відсутній в матеріалах справи на момент ухвалення судового рішення, заяви на видачу готівки, банківські виписки по особовому рахунку (а.с. 233-234 т.1, 126 -130, 151 т.2).

Представнику відповідача було надано можливість в суді апеляційної інстанції скористатись своїми процесуальними правами, в тому числі задоволено клопотання про призначення експертизи.

Відповідно до висновку експерта КНДІСЕ за результатами проведення додаткової судово-економічної експертизи від 19.02.2018 р. №2327/17-45, в наданому на дослідженні розрахунку заборгованості (т.1 а.с.233-234) ОСОБА_1 перед ПАТ "Дельта Банк" станом на 24.06.2015 р. наведений розмір заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором №41/19/07-НВС від 08.06.2007 р. в сумі 240 063,97 дол.США підтверджується банківськими виписками ПАТ "Кредитпромбанк" та ПАТ "Дельта Банк" за період з 08.06.2007 р. по 24.06.2015 р.

Наведений в розрахунку банку розмір заборгованості по відсотках станом на 26.06.2013 р. в сумі 1560,22 дол. США підтверджується банківськими виписками ПАТ "Кредипромбанк".

Відображене у розрахунку банку нарахування процентів за період з 26.06.2013 р. п 24.06.2015 р. проведене тільки на поточну заборгованість за кредитом та вказаний "тип нарахування 30/360", тоді як відповідно до умов кредитного договору при розрахунку процентів враховується фактична кількість днів у розрахунковому періоді та умовно 360 днів у році, якщо кредит наданий у доларах США; проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом і за фактичний час користування кредитом.

В зв'язку з тим, що в розрахунку банку не зазначена формула, за якою ПАТ "Дельта Банк" нараховано відсотки на поточну суму заборгованості, експерту не видалось за можливе підтвердити розрахунково наведені суми відсотків.

Внаслідок того, що при розрахунку суми процентів за період з 26.06.2013 р. по 24.06.2015 р. експертом проводились нарахування у відповідності до умов договору - на фактичну суму заборгованості за кредитом, а банком - на поточну суму заборгованості, виникла розбіжність між сумою нарахованих відсотків за вказаний період і, як наслідок, розбіжність між сумою заборгованості по відсотках.

Розбіжність між сумою пені, відображеною в розрахунку станом на 24.06.2015 р. та розрахунку експерта, виникла внаслідок застосування різних сум простроченої заборгованості по тілу кредиту та по відсотках.

Розбіжність між сумою 3% річних, відображеною в розрахунку станом на 24.06.2015 р. та розрахунку експерта, виникла внаслідок того, що експертом нараховано 3% від простроченої суми, яка виникла станом саме на 24.06.2015 р.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні банківські виписки ПАТ "Дельта Банк" за кредитним договором щодо обліку поточної заборгованості та простроченої заборгованості по тілу кредиту, по відсотках та пені.

За результатами дослідження наданих банківських виписок та проведених експертом розрахунків, розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ "Дельта Банк" за кредитним договором №41/19/07-НВС від 08 червня 2007 року з додатковими угодами станом на 24.06.2015 р.: по тілу кредиту підтверджується в сумі 240 063,97 дол.США, гривневий еквівалент якого з урахуванням курсу НБУ станом на 24.06.2015 р. складає 5 167 549,80 грн. (240 063,97 х21,52572); по відсотках підтверджується в сумі 48 533,83 дол. США, гривневий еквівалент якого з урахуванням курсу НБУ станом на 24.06.2015 р. складає 1 044 725,64 грн.( 48 533,83 х21,52572); пеня за прострочення сплати тіла кредиту за період з 25.06.2014 р. по 24.06.2015 р. розрахунково підтверджується в сумі 27 437,06 грн.; пеня за прострочення сплати відсотків за період з 25.06.2014 р. по 24.06.2015 р. розрахунково підтверджується в сумі 137 740,24 грн.; 3% річних від простроченої суми заборгованості по тілу кредиту , яка виникла станом саме на 24.06.2015 р., розрахунково підтверджується в сумі 12,66 дол. США , еквівалент 272,52 грн.; 3% річних від простроченої суми заборгованості по відсотках, яка виникла станом саме на 24.06.2015 р., розрахунково підтверджується в сумі 62,08 дол. США , еквівалент 1336,32 грн. (а.с.167-181 т.2).

Вказаний висновок експерта ґрунтується на спеціальних пізнаннях, не суперечить матеріалам справи та не викликає у суду сумнівів в його правильності.

З урахуванням наявних в матеріалах справи доказів в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про доведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 5 167 549,80 грн., процентам - 1 028 650,87 грн. та пені на загальну суму 163 228,88 грн.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог в частині отримання позичальником кредитних коштів та розміру заборгованості по тілу кредиту, процентам та пені є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення сум за ставкою 3% від простроченого тіла по кредиту - 3 352,58 грн. та від прострочених відсотків - 15 731,08 грн., суд першої інстанції виходив з тієї обставини, що позичальник не виконував належним чином умови кредитного договору, що у відповідності до п. 6.1 частини №2 кредитного договору є підставою для покладення відповідальності у виді штрафу.

З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки останній не відповідає обставинам справи.

В судовому засіданні представник позивача підтвердила ту обставину, що позовні вимоги в частині стягнення 3% від простроченої суми ґрунтуються на умовах кредитного договору (п. 6.1 частини №2).

Відповідно до п.6.1 частини №2 вказаного договору, за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань за цим договором позичальник несе відповідальність у порядку та на умовах , визначених цим договором, а саме:

- за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в пункті 3 частини 1 кредитного договору, за кожний календарний день прострочки від суми простроченого платежу. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум;

- за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору, в т.ч. за ненадання банку у встановлені цим договором строки будь-яких документів, обов'язковість надання яких передбачена цим договором, сплачувати банку штраф у розмірі 3 процентів від суми кредиту. Сплата штрафу не звільняє позичальника від виконання порушених умов цього договору.

Як вбачається з умов договору, відповідальність у виді штрафу встановлена в розмірі 3% від суми кредиту.

Представник позивача в судовому засіданні не змогла пояснити правомірність нарахування штрафу за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу та процентам, а також за яке саме порушення було його нараховано. Позовна заява також не містить жодного обгрнутування позовних вимог у вказаній частині, а суд не може ґрунтувати своє рішення на припущеннях.

За змістом ст. 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій.

Проте, подвійна відповідальність за одне й те саме порушення не передбачена нормами цивільного законодавства та суперечить ст. 61 Конституції України.

Як вбачається з умов кредитного договору, відповідальність у виді пені та штрафу передбачена за невиконання або неналежне виконання прийнятих зобов'язань, в тому числі повернення кредитних коштів та сплати процентів.

Оскільки за порушення зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів до позичальника застосована відповідальність у виді пені, застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання (невиконання чи неналежне виконання умов договору) суперечитиме вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Суд не звернув увагу на наведені норми закону та одночасно стягнув пеню і штраф за порушення позичальником прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, тобто застосував подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми штрафу за ставкою 3% річних від простроченого тіла по кредиту та від суми прострочених відсотків підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справі в іншій частині, що є підставою для залишення його без змін.

Доводи представника відповідача про те, що 25 лютого 2015 р. між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Ощадбанк" було укладено договір застави майнових прав, відповідно до якого майнові права за кредитним договором та іпотечним договором були передані в заставу ПАТ "Ощадбанк", а тому у позивача відсутнє право вимоги за даним кредитним договором, є необґрунтованими.

Як вбачається зі змісту листа ПАТ "Дельта Банк" від 06.09.2016 р. вих.№7480, комісією з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями банку було виявлено, що вищевказаний договір застави майнових прав є нікчемним на підставі частин 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року в частині стягнення сум за ставкою 3% від простроченого тіла по кредиту - 3 352,58 грн. та від прострочених відсотків - 15 731,08 грн. скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

У зв'язку з цим зменшити загальну суму заборгованості, що підлягає стягненню в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з 6 378 513 грн. 21 коп. до суми 6 359 429 грн. 55 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді