Справа № 567/1149/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 березня 2018 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Венгерчук А.О.

секретар - Мельниченко Т.М.

за участі:

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Острозі Рівненської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ПАТ "Українська залізниця" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :
В Острозький районний суд з позовом до ПАТ "Українська залізниця" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди звернувся ОСОБА_4 .

В обгрунтування позову позивач вказує, що 11 травня 2011 року його було прийнято на посаду сигналіста 3 розряду ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця «ПАТ «Українська залізниця». Станом на 18.05.2016 року він працював у тому ж підприємстві на посаді чергового по переїзду 2 розряду. 18.05.2016 року ним було укладено контракт на проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу та з 18.05.2016 року, згідно наказу командира військової частини пп НОМЕР_1 № 125 від 18.05.2016 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою. З 16 червня 2016 року по теперішній час перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 . Жодних заяв щодо звільнення з роботи він не писав. Після його звернення до начальника ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно- західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», з приводу надання йому довідки про заробітну плату за 2016-2017 роки він отримав 29 вересня 2017 року лист №1000 від 05 вересня 2017 року, з якого дізнався, що наказом по ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно- західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 77/ос від 02.06.2017 року його було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП. У тому ж листі зазначалось, що станом на момент укладення ним контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України (на 18 травня 2016 року) поправка до ст.119 КЗпП щодо збереження середнього заробітку не діяла. Крім цього там зазначалось, що на той момент та по теперішній час в Україні діє особливий період, але не було оголошено кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, за ним зберігається лише робоче місце та посада (черговий по переїзду). Вищевказані дії відповідача вважає незаконними, для захисту своїх прав та законних інтересів змушений звертатися до суду.
Посилаючись на вимоги п.3 ч.1 ст.36, ч.3,4 ст. 119 КЗпП України вказує, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Вказав, що згідно з рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», уведеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014, у Донецькій та Луганській областях проводиться антитерористична операція (чинне по теперішній час). Водночас Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого у встановленому законом порядку, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період. Часткова мобілізація також оголошувалась Указами Президента України від 06 травня 2014 року №454/2014 тривалістю 45 діб, від 21 липня 2014 року № 607/2014 тривалістю 45 діб, від 14 січня 2015 року № 15/2015 тривалістю 210 діб у три черги.
Вказує, що з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з 17.03.2014 і по теперішній час, незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалося, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 175 від 20.12.2017 року його було звільнено з військової служби у запас за пунктом «ж» пункту 1 частини восьмої ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». 25.12.2017 року Острозьким РВК Рівненської області його зараховано на військовий облік.

12.01.2018 року ним подано письмову заяву до ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», у якій він просив поновити його на посаді чергового по переїзду та допустити до виконання обов`язків за посадою з 12.01.2018 року.

Крім того начальником ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 12.01.2018 року видано наказ (розпорядження) №13/0С від 12.01.2018 року, згідно якого його прийнято на роботу на посаду чергового по переїзду 3 розряду з 15.01.2018 року. Незаконність вказаного наказу полягає в тому, що у випадку увільнення від виконання обов`язків на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП, як того вимагає чинне законодавство він мав бути поновлений на роботі та допущений до виконання обов`язків у зв`язку із його звільненням із військової служби після призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Зазначає, що ОСОБА_4 про своє звільнення дізнався тільки 29 вересня 2017 року, коли отримав листа від ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно- західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

На день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний був сплатити за час вимушеного прогулу з 18 травня 2016 року становила 68055,01 грн. Однак, в подальшому позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 травня 2016 року по 14 січня 2018 року в розмірі 82244,70 гривень. Вказує, що згідно книги обліку трудових книжок ВП Шепетівська дистанція колії РВ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» відмітка про дату і підставу видачі трудової книжки при звільненні з роботи та підпис про отримання трудової книжки відсутні.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку, зокрема, - вимушеного прогулу та - інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Просив стягнути суму середнього заробітку, за час вимушеного прогулу з 18 травня 2016 року - 68055,01 грн. В подальшому збільшив позовні вимоги та просив стягнути на його користь з відповідача за час вимушеного прогулу з 18 травня 2016 року по 14.01.2018 року, обчислений у відповідності до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» становить 82244,7 грн.: 5945,45 грн. (заробітна плата за квітень-травень 2016 року ) : 30 (кількість робочих днів в квітні-травні місяці 2016 року) = 198,18 грн, (середньоденна заробітна плата); 198,18 грн. (середньоденна заробітна плата) 415 (кількість робочих днів за період з 18.05.2016 року по 14.01.2018 року) = 82244,7 грн.
Вказує, що крім майнової шкоди протиправними діями службових осіб РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» йому було заподіяно і значну моральну шкоду.
Одночасно вказує, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним вимог чинного законодавства про працю, та безпідставного систематичного порушення його прав, йому було завдано моральної шкоди, яка полягала в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій відповідача. Всі ці обставини значно підсилюють його психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача. Вказує, що із дружиною у нього виникають сварки, через що постійно відчуває психологічний дискомфорт розуміючи що віднайти нову роботу, яка надасть можливість на належному рівні утримувати сім`ю буде вкрай складно, та будучи на сьогодні в такому становищі змушений звертатись за захистом своїх прав та законних інтересів до суду, просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20968,67 грн.

Посилаючись на положення ст.ст. 36, 119 КЗпП України, вважає наказ про звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню та просить визнати незаконним та скасувати наказ №77/ОС від 02.06.2016 року в частині звільнення його ОСОБА_4 з роботи в зв`язку з вступом на військову службу (п. 3 ст. 36 КЗпП України), поновити його на роботі на посаді чергового по переїзду 2 розряду ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 18 травня 2016 року. Скасувати наказ по ВП Шепетівська дистанція колії РФ "Південно-західна залізниця " ПАТ "Українська залізниця" № 13/ОС від 12.01.2018 року, стягнути з ПАТ "Українська залізниця" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 82244,70 грн, та 20968,67 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просили суд її задовольнити в повному обсязі.
На підтвердження позовних вимог представник позивача ОСОБА_1 пояснив, що 11.05.2011 року ОСОБА_4 було прийнято на роботу у РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на посаду сигналіста 3 розряду. На виконання Указу Президента України від 06 травня 2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_4 , який працював на вказаному підприємстві 20 червня 2014 року був призваний на військову службу. Відповідно до вимог статті 119 Кодексу законів про працю України, пункту 2 ст.21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зберігаються місце роботи ( посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. За ОСОБА_4 мало б бути збережене робоче місце, а також середній заробіток на вказаному підприємстві. 18.05.2016 року ОСОБА_4 було укладено контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України на посаді осіб рядового складу та відповідно до наказу командира військової частини пп НОМЕР_1 № 125 приступив до виконання службових обов`язків. З 16.06.2016 року перебував на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 . Однак, 29.09.2017 року він дізнався, що наказом по ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №77/ОС від 02.06.2017 року його було звільнено з роботи на підставі п.3 ст. 36 КЗпП, з зазначенням про те, що станом на момент укладення контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України (на 18 травня 2016 року) поправка до ст.119 КЗпП щодо збереження середнього заробітку не діяла. Окрім того відповідач посилався на те, що на той момент та по теперішній час в Україні діє особливий період, але не було оголошено кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, за ним зберігається лише робоче місце та посада. ОСОБА_4 будь-яких заяв про звільнення або надання відпустки в травні 2016 року не писав. Вважає даний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
Зазначив, що рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президентом не приймалось. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Отже закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. З 17.03.2014 і по теперішній час, незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалося, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду. Рішень про його скасування, як і рішень про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду не приймалось.

Зазначив, що Указом Президента від 14 січня 2015 року оголошено провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Одночасно оголошено про проведення у період з 18 березня по 01 травня 2015 року звільнення в запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію». Указом Президента України від 24 червня 2016 року звільнено в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час другої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року№ 15. Отже, особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, відповідне рішення уповноваженою собою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося.
Вказав, що на момент виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній час наявна кризова ситуація яка загрожує національній безпеці України, відповідно до рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Просив заявлені позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі .
Представник позивача ОСОБА_2 суду пояснив, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно книги обліку трудових книжок ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно- західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» відмітка про дату і підставу видачі трудової книжки при звільненні з роботи та підпис про отримання трудової книжки ОСОБА_4 відсутні. Відповідно до наказу Командира військової частини НОМЕР_2 № 175 від 20.12.2017 року ОСОБА_4 було звільнено з військової служби у запас за пунктом «ж» пункту 1 частини восьмої ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». 25.12.2017 року Острозьким РВК Рівненської області позивача зараховано на військовий облік.
Вказав, що начальником ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 12.01.2018 року видано наказ (розпорядження) №13/0С від 12.01.2018 року, згідно якого ОСОБА_4 прийнято на роботу на посаду черговий по переїзду 3 розряду з 15.01.2018 року. Незаконність вказаного наказу полягає в тому, що у випадку увільнення від виконання обов`язків позивача на підставі ч.3 ст. 119 КЗпП як того вимагає чинне законодавство, ОСОБА_4 мав бути поновлений на роботі та допущений до виконання обов`язків у зв`язку із його звільненням із військової служби після призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

12.01.2018 року ОСОБА_4 подав письмову заяву до ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», у якій він просив поновити його на посаді чергового по переїзду та допустити до виконання обов`язків за посадою з 12.01.2018 року. Крім того, враховуючи відновлення трудових відносин між позивачем та відповідачем з 15.01.2018 року, розмір середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача за час вимушеного прогулу з 18 травня 2016 року по 14.01.2018 року, обчислений у відповідності до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» становить 82244,7 грн. (вісімдесят дві тисячі двісті сорок чотири гривні сімдесят копійок): 5945,45грн. (заробітна плата за квітень-травень 2016 року ): 30 (кількість робочих днів в квітні-травні місяці 2016 року) = 198,18 грн, (середньоденна заробітна плата); 198,18 грн. (середньоденна заробітна плата) * 415 (кількість робочих днів за період з 18.05.2016 року по 14.01.2018 року) = 82244,7 грн.
Зазначив, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивача щодо невиплати йому середнього заробітку, незаконного звільнення, він зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв`язки, та подальша організація свого життя вимагає від нього додаткових зусиль. Вказує, що ніхто ОСОБА_4 про звільнення взагалі не повідомляв, по-друге вважає, що його звільнення грубо суперечить вимогам чинного законодавства, по-третє, на час його звільнення в період з травня 2016 року по грудень 2017 року він перебував на службі у Збройних Силах України, в особливий період здійснював оборону своєї Батьківщини, неодноразово безпосередньо брав участь у виконанні бойових завдань в зоні АТО.

Просив заявлені позовні вимоги задовольнити та скасувати наказ по ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 77/ОС від 02.06.2016 року, яким ОСОБА_4 було звільнено з роботи. Поновити ОСОБА_4 на посаді чергового по переїзду 2 розряду ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 18.05.2016 року. Скасувати наказ по ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 13/ОС від 12.01.2018 року. Стягнути з РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 травня 2016 року по 14.01.2018 року в розмірі 82244,7 грн. та спричинену моральну шкоду в розмірі 20968, 67 грн.
Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування вказав, що Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» заперечує проти позову, так як позовні вимоги ОСОБА_4 є нормативно необґрунтованими. При цьому вказав, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Згідно з ст. 119 КЗпП України укладання контракту на строк 6 місяців або від 1 до 5 років дає право на забезпечення соціальних гарантій тільки в одному випадку, якщо працівник був призваний на військову службу, а коли строк служби збіг і працівник підлягав демобілізації, він вирішив продовжити військову службу за контрактом. Інші випадки укладання контрактів на проходження військової служби кваліфікуються як вступ на військову службу на професійній основі. У таких випадках працівник підлягає звільненню на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України. Необхідно звернути увагу на те що у ч.4 ст. 119 КЗпП, чітко визначено, що місце роботи, посада і середній заробіток зберігаються виключно за працівниками які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Тобто вимоги зазначеної статті поширюються лише на працівників які підлягали демобілізації, але продовжили військову службу за контрактом. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після воєнних дій. Під час вступу на військову службу за контрактом ОСОБА_4 вищевказаного періоду в Україні не було оголошено. Оскільки на той момент не було оголошено кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, рішення про проведення мобілізації та введення воєнного стану, за даним працівником зберігається лише посада та робоче місце. Вважає, що ОСОБА_4 правомірно звільнений наказом Шепетівської дистанції колії від 02.06.2016 року № 11 ЮС на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України. Вказав, що факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору позивачем не наведено. Не надано докази та обґрунтування нанесеної моральної шкоди та її розміру, не зазначено, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, відсутні інші докази саме такого розміру моральної шкоди.
Крім того вказав, що начальником ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 12.01.2018 року видано наказ (розпорядження) №13/0С' від 12.01.2018 року, згідно якого ОСОБА_4 прийнято на роботу на посаду черговий по переїзду 3 розряду з 15.01.2018 року. Вказав, що трудова книжка позивача зберігалась в ВП Шепетівська дистанція колії РВ «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», оскільки змоги віддати йому трудову книжку не було так як він знаходився на військовій службі за контрактом. Зазначив, що на даний час трудові відносини з позивачем відновлені.

Просив суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця».
Свідок ОСОБА_5 суду показав, він працює разом з ОСОБА_4 на ВП Шепетівська дистанція колії РВ «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця». ОСОБА_4 є його підлеглим.При бажанні працівника взяти відпустку без збереження заробітної плати, працвник мав би звернутися із заявою до нього щоб він її завізував. Заяву ОСОБА_4 про надання йому відпустки віддала йому дружина ОСОБА_4 . При цьому пояснив, що особисто ОСОБА_4 заяву про надання відпустки йому не передавав. ОСОБА_4 його не повідомляв про те, що дружина має йому передати заяву. Він сам дізнався про те, що ОСОБА_4 служить у Збройних Силах України за контрактом про що він відразу повідомив відділ кадрів. Після чого він за вказівкою зайшов до дружини ОСОБА_4 та забрав заяву на відпустку ОСОБА_4 , яку заніс до відділу кадрів, при цьому з ОСОБА_4 він не бачився.

Суд, вислухавши представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
З досліджених судом письмових доказів встановлено наступне.
З копії заяви ОСОБА_4 та повідомлення ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця ПАТ «Українська залізниця» від 05.09.2017 року вбачається, що 11 травня 2011 року ОСОБА_4 було прийнято на роботу до ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-захїідна залізниця ПАТ «Українська залізниця» на посаду сигналіста 3 розряду, наказ № 99/ОС від 11.05.2011 року. ( а.с. 12, 66).

З копії наказу ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця ПАТ «Українська залізниця» № 77/ОС від 02.06.2016 року ОСОБА_4 звільнено з посади чергового по переїзду2 розряду на підставі п.3 ст.26 КЗпП України, відповідно до довідки № 8832 від 27.05.2016 року командира військової частини п/п в НОМЕР_3 ОСОБА_6 (а.с.133).

Відповідно до заяви ОСОБА_4 від 28.08.2017р., останній звернувся до ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця ПАТ «Українська залізниця» про видачу йому довідки про те, що він працює з якого часу та яку посаду обіймає, а також довідки про доходи за 2016-2017 роки. (а.с.11).

Згідно долученої позивачем довідки від 05.09.2017 року № 170, розмір заробітної плати позивача за січень 2016 року становив- 3699,45 грн., за лютий 2016 року 3633,44 грн, грн., за березень 2016 року- 4111,15 грн, квітень 2016 року- 3941,48 грн. травень 2016 року- 200,97 грн., червень 2016 року-485,60 грн., вересень 2016 року- 930,19 грн., а всього 18805,28 грн. (а.с.13).

Згідно долученої позивачем довідки від 05.09.2017 року № 180, розмір заробітної плати ОСОБА_4 за липень 2017 року становив -382,85 грн. (а.с.14).

Згідно військового квитка серії НОМЕР_4 20 червня 2014 року на підставі Указу Президента України від 454/2014 року від 06 травня 2014 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_4 був мобілізований у Збройні Сили України. 20 грудня 2017 року на підставі наказу Командира військової частини НОМЕР_2 № 175 ОСОБА_4 був звільнений (демобілізований) у запас за пунктом «ж» пункту 1 частини восьмої ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». (а.с.95,97).

Згідно копії наказу командира військової частини пп НОМЕР_1 ( по стройовій частині с.Старичі № 125 від 18.05.2016 року ОСОБА_6 , копії контракту про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб рядового складу, вбачається що 18.05.2016 року ОСОБА_4 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та з ним було укладено контракт строком на 6 місяців, прийнято його на військову службу за контрактом був призначений на посаду курсанта відповідно до спеціальності та вважати таким що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 450 грн. на місяць, шпк "солдат".( а.с.126,138).

Згідно довідки командира військової частини НОМЕР_2 від 23 липня 2017 року, ОСОБА_4 дійсно в період з 19.06.2016 року по 20.08.2017 року, з 05.09.2016 по 16.12.2016 року, з 28.01.2017 року по 18.06.2017 року безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. ( а.с.8).

Згідно довідки командира військової частини № 54 від 04.08.2017 року ОСОБА_4 перебував на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 з 16 червня 2016 року по теперішній час.( а.с.9).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 , виданого 05 травня 2015 року ОСОБА_4 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.( а.с.10).

Відповідно до наказу ( розпорядження) № 382 від 19.05.2016 року про надання відпустки ОСОБА_4 була надана віпустка з 19.05.2016 року по 31 05.2016 року за заявою ОСОБА_4 від 19.05.2016 року, в графі з наказом ознайомлений підпис ОСОБА_4 відсутній. ( а.с.67).

Відповідно до повідомлення військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 № 641 від 20.06.2014 року ОСОБА_4 20.06.2014 року був призваний на військову службу. ( а.с.70).

Відповідно до довідки ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця ПАТ «Українська залізниця» № 1184 від 05.10.2016 року ОСОБА_4 при звільненні була виплачена грошова компесація в сумі 260 грн.26 коп. за невикористану щорічну відпустку в кількості 2 календарні дні за період роботи з 11.05.2016 року по 02.06.2016 року. ( а.с.72).

Згідно акту від 02.06.2016 року про відсутність підпису ОСОБА_4 у наказі про звільнення на підставі п.3 ст36 КЗпП України. ( а.с.73).

Згідно акту від 02.06.2016 року про відсутність змоги вручити для ОСОБА_4 трудову книжку, так як останній перебуває на військовій службі. ( а.с.74).

Згідно витягу книги обліку трудових книжок по ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця ПАТ «Українська залізниця» підпис про отримання ОСОБА_4 трудової книжки відсутній.( а.с.98-99).

Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, вбачається що 15.12.2016 року ОСОБА_4 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України та з ним було укладено контракт строком на 6 місяців, прийнято його на військову службу за контрактом. ( а.с.128).

Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, вбачається, що 16 червня 2017 року ОСОБА_4 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України та з ним було укладено контракт строком на 6 місяців, прийнято його на військову службу за контрактом. ( а.с.129).

Відповідно до наказу (розпорядження) ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця ПАТ «Українська залізниця» № 13/ОС від 12.01.2018 року ОСОБА_4 прийнятий на роботу з 15.01.2018 року на посаду чергового по переїзду 3 розряду. ( а.с.136).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції, чинній, на день звільнення), однією з підстав припинення трудового договору був призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.3, 4 ст. 119 цього Кодексу.

Як визначено ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені, і почали діяти з 08 лютого 2015 року, відповідно до Закону України від 15 січня 2015 № 116-УІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду".

Із змісту цієї норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Згідно з частиною 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" передбачено, що громадяни України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, користуються гарантіями, передбаченими ч.3, 4 ст. 119 КЗпП України.

Згідно з рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», уведеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014, у Донецькій та Луганській областях проводиться антитерористична операція (чинне по теперішній час). Водночас Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого у встановленому законом порядку, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період. Часткова мобілізація також оголошувалась Указами Президента України від 06 травня 2014 року №454/2014 тривалістю 45 діб, від 21 липня 2014 року № 607/2014 тривалістю 45 діб, від 14 січня 2015 року № 15/2015 тривалістю 210 діб у три черги.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Відповідно до ст. 11 вказаного Закону, рішення про демобілізацію, із внесенням його на затвердження Верховною Радою України, приймає Президент України. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президентом не приймалось. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Частиною 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

У відповідності до ч. 3 ст. 1 вказаного Закону, військовий обов`язок включає, серед іншого, проходження військової служби.

За ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - за призовом або у добровільному порядку (за контрактом). Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Поняття особливого періоду наведене у ч. 1 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", за правилами якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У ч. 4 ст. 3 вказаного Закону зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію", який набрав чинності з дня його опублікування в газеті "Голос України" від 18 березня 2014 року - № 49. Таким чином з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Згідно зі ст. 11 вказаного Закону, рішення про демобілізацію, із внесенням його на затвердження Верховною Радою України, приймає Президент України. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президентом не приймалось.
Крім того, на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України", схвалене Постановою Верховної Ради України № 846-VII від 02 березня 2014 року та введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 р., яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

На час укладення позивачем контракту існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору. Тому твердження представника відповідача про те, що станом на момент демобілізації, укладення контракту, та на момент звільнення позивача, а саме 02.06.2016 року, особливий період не діяв, суд вважає безпідставними.

Укладення контракту в таких умовах не може бути підставою для припинення з працівником трудового договору за п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Враховуючи викладене, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд встановив, що ОСОБА_4 був мобілізований для проходження військової служби до Збройних Сил України, таким чином на нього розповсюджуються гарантії та компенсації передбачені для громадян, які відповідно до статті 119 КЗпП України надані працівникам, які залучаються до виконання обов"язків, передбачених Законами України "Про військовий обов"язок і військову службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", та якими надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів, а тому суд приходить до висновку, що позивач був звільнений з роботи з порушенням встановленого законом порядку, що є підставою для скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що передбачено ст. 235 КЗпП України.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно ст. 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказаним Порядком передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

З п.3 Порядку вбачається, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до п. 8 зазначеного Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дій на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідок ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» розмір заробітної плати позивача за попередні перед звільненням два повних робочих місяці складав: 5945,45 грн. (заробітна плата за квітень-травень 2016 року ): 30 (кількість робочих днів в квітні-травні місяці 2016 року) = 198,18 грн, (середньоденна заробітна плата); 198,18 грн. (середньоденна заробітна плата) * 415 (кількість робочих днів за період з 18.05.2016 року по 14.01.2018 року) = 82244,7 грн.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.78, ст.79 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини.

Згідно Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, при цьому час, протягом якого працівник згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду та згідно абз.2 п.4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати також не враховуються виплати за час щорічної і додаткової відпустки.

Водночас, суд вважає неналежними і недопустими доказами подані відповідачем акти про відсутність підпису ОСОБА_4 у наказі про звільнення № 77/ОС від 02.06.2016 року про припинення трудового договору та відсутність змоги віддати під підпис трудову книжку.

Згідно зі нормою ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган (роботодавець) зобовязаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку й провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП.

У разі звільнення працівника з ініціативи роботодавця він зобовязаний також у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець має письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Водночас, оскільки відповідачем вимог ст.235 КЗпП, видачі трудової книжки дотримано не було, суд вважає, що затримка у видачі позивачу трудової книжки за період з 18 травня 2016 року по 14 січня 2018 року виникла з вини відповідача, оскільки протилежних доказів суду не надано, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, розмір якого становить 82244,70 грн.

Крім того, начальником ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 12.01.2018 року видано наказ (розпорядження) №13/0С від 12.01.2018 року, згідно якого ОСОБА_4 прийнято на роботу на посаду чергового по переїзду 3 розряду з 15.01.2018 року. Даний наказ суд вважає, незаконним та таким що підлягає скасуванню, так як випадку увільнення від виконання обов`язків на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП ОСОБА_4 мав бути поновлений на роботі та допущений до виконання обов`язків у зв`язку із його звільненням із військової служби після призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

При вирішення питання щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як встановлено в судовому засіданні внаслідок порушення трудових прав відповідачем, незаконного звільнення, невиплати йому середнього заробітку, затримки у видачі йому трудової книжки, невидачі наказу про звільнення позивач зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв`язки, та подальша організація свого життя вимагає від нього додаткових зусиль. З часу демобілізації позивач майже весь свій час присвятив для відновлення своїх трудових прав порушених відповідачем, що значно змінило організацію його життя.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено факт порушення конституційних прав позивача щодо законодавчих гарантій під час призову на військову службу, чим йому було заподіяно моральну шкоду та зважаючи на характер та тривалість порушень прав позивача, розміру гарантованих матеріальних виплат, яких він був незаконно позбавлений, моральних переживань у зв`язку з цими обмеженнями, вимушених змін у звичному укладі життя, виходячи із засад розумності і виваженості та справедливості, суд вважає, що до стягнення на користь позивача підлягає 5000 грн. моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України.

Оскільки позивач дізнався про те, що він наказом по ВП Шепетівська дистанція колії РФ «Південно-західна залізниця »ПАТ «Українська залізниця« звільнений тільки 29.09.2017 року, тому суд вважає що строк звернення до суду передбачений ст. 233 КЗпП для вирішення трудового спору позивачем не пропущений.

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 1 п.13 ст. 5, Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: учасники бойових дій. Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, тому у відповідності до п.6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 36, 119, 231-235 КЗпП України, ст.ст. 1, 2, 39 ЗУ "Про військовий обов"язок і військову службу", ЗУ "Про оборону України", ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ст. 27 ЗУ "Про оплату праці", Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, ст. ст.76,77, 81, 141, 206, 247, 258, 265, 354 ЦПК України, суд,
у х в а л и в :
позов ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) до ПАТ "Українська залізниця"( 03680, м.Київ вул. Тверська, будинок 5, ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати наказ по ВП Шепетівська дистанція колії РФ "Південно-західна залізниця " ПАТ "Українська залізниця" № 77/ОС від 02.06.2016 року та поновити ОСОБА_4 на посаді чергового по переїзду 2 розряду ВП Шепетівська дистанція колії РФ "Південно-західна залізниця "ПАТ "Українська залізниця" з 18 травня 2016 року.

Скасувати наказ по ВП Шепетівська дистанція колії РФ "Південно-західна залізниця " ПАТ "Українська залізниця" № 13/ОС від 12.01.2018 року.

Стягнути з ПАТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 травня 2016 року по 14 січня 2018 року в розмірі 82244( вісімдесят дві тисячі двісті сорок чотири ) гривні 70 копійок.

Стягнути з ПАТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 5000 ( п`ять) тисяч гривень 00 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ПАТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1280 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06 квітня 2018 року .

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.