Провадження № 2/359/376/2018
Справа № 359/6073/17
09 лютого 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,
при секретарі - Степаненко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділмайна
09.08.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду з даним позовом, з вимогами:-
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1984 року, від якого мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Зазначає, що подружнє життя не склалось, їх відносини значно погіршились, що призвело до відчуження, причиною стало ігнорування відповідачем інтересів сімї та негативне відношення до позивача. Вони припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство і на протязі тривалого часу практично не спілкуються, внаслідок чого їх спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки на даний час у кожного з них окреме особисте життя. Позивач зазначає, що за час шлюбу ними було набуте вищевказане спільне майно, щодо якого угоди про добровільний поділ не досягнуто та яке позивач вважає спільним майном подружжя.
У судове засідання сторони не зявились. Від позивача надійшла заява з проханням слухати справу без її участі, позовні вимоги повністю підтримує, просить задовольнити, вважає, що примирення між ними неможливе.
Відповідач в судове засіданні повторно не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив заяви про розгляд справи без її присутності не надав, а також не подав відзиву на позову заяву.
Відповідно до вимог ст. ст. 223, 280,281 Цивільного процесуального кодексу України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи позивач не заперечує.
Дослідивши подану позивачем заяву, матеріали даної цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 28 квітня 1984 року у Плехівській сільській раді с.Плехів Оржицького району Полтавської області, про що зроблено актовий запис №1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КЕ №420440 (а.с.11), в якому у них народилась троє дітей, на даний час повнолітніх: дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3,- що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження(а.с.13,14,15).
Як зазначає позивач, подружнє життя не склалось , причиною чого стало ігнорування відповідачем інтересів сімї та негативне ставлення до позивача, внаслідок чого сторони припинили шлюбні стосунки перестали вести спільне господарство, практично не спілкуються. Ці обставини відповідачем не оспорюються. Суд надавав подружжю строк на примирення, проте згідно з поданою позивачем заявою, примирення між ними неможливе, позивач наполягає на розірванні шлюбу та на поділі майна. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, заперечень щодо розірвання шлюбу не подав. Внаслідок зазначених обставин сім`я подружжя фактично розпалась, а шлюб існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.
При цьому суд враховує вимоги ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України, за змістом якої шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
З урахування викладеного вимога позивача щодо розірвання шлюбу є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Крім того, дослідження письмових матеріалів цивільної справи встановлено, що згідно зі свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок №116 від 29 серпня 1997 року, виданим Старинською сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету Старинської сільської ради від 5 серпня 1997 року №35/2, за відповідачем на праві особистої приватної власності у Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації 29 серпня 1997 року було зареєстроване право власності на жилий будинок №60 по вул.Польова в с.Старе Бориспільського району Київської області (а.с.19).
Як вбачається з долученої до матеріалів справи експлікації до плану будинку та характеристики обєктів, виготовлений у 1997 року Бориспільським районним бюро технічної інвентаризації (а.с.20-21), житловий будинок 1985 року побудови, а також сарай, прибудова погріб, а інші споруди: веранда, ганок, душ, туалет, літня кухні, огорожа, ворота, хвіртка, огорода, ворота, хвіртка 1989-1991 року побудови (а.с.21-на звороті).
Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №375110, виданого на підставі рішення Старівської сільської ради від 05.07.2006 №145, зареєстрованого 28.10.2010 року (а.с.23) відповідач набув право власності на земельну ділянку площею 0,2496 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Відповідно до Звіту про оцінку нерухомого майна, складеного 21.03.2017 року субєктом оціночної діяльності ПП «АВТО-ЕКСПРЕС» ринкова вартість спірного майна на дату оцінки, станом на 21 березня 2017 року становить:
-житловий будинок загальною площею 86,7 м.кв. з господарськими будівлями і спорудами, без врахування земельної ділянки, який розташований по вул. Польова, 60 в с.Старе Бориспільського району Київської області, вартістю 247400 гривень;
Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У відповідності до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Згідно з частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Наведене за своїм змістом відповідає раніше чинним вимогам ст.ст.22,28 Кодексу про шлюб та сімю України.
Аналогічні положення містяться в ст.ст.368,369,370 Цивільного кодексу України.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що між сторонами був укладений шлюбний договір, а також будь-які інші письмові договори щодо майна, яке є їх особистою приватною власністю, а також щодо майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.
Відповідно до вимог абзацу другого частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
З урахуванням викладеного, оскільки право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.Польовій, 60 в с.Старе Бориспільського району Київської області було набуто відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем і будь-яких належних і допустимих доказів, що будинок був побудований за особисті кошти позивача, а також заперечень по суті позову відповідачем надано не було, суд прийшов до висновку, що спірний будинок слід визнати спільною сумісною власністю сторін.
Водночас, суд звертає увагу, що на момент реєстрації права власності за відповідачем на спірні земельні ділянки ще не були внесені зміни до ст.61 Сімейного кодексу України, якими визнавалось, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
А також вертає увагу, що відповідно до змін, внесених до Сімейного кодексу України Законом № 4766-VI від 17.05.2012 було виключено ч.5 ст.61 Сімейного кодексу України, та доповнено ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України п 5 наступного змісту: особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
За змістом ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 11 червня 2012 року у справі №6-66ц11, за змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.
Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю.
Водночас також зазначено, що, оскільки одним із подружжя в період шлюбу придбано будинок, то в силу статей 22, 24 КпШС України в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на ? частину будинку. Оскільки для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право власності на ? частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.
Аналогічні висновки зазначені в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі 6-2710цс15, а саме: відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.
Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.
В цьому звязку слід звернути увагу, що аналогічні ст. 30 ЗК України 1992 року збереглися в ст.120 Земельного кодексу України 2001 року.
Так, відповідно до ч.1 ст.120 Земельного кодексу 2001 року, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до ч.2 цієї статті, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Та, як визначено ч.4 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Крім того, відповідно до розяснень Верховного Суду України, викладених в п.18-2 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7, зазначено, що вдповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК .
Таким чином, на підставі повно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказів, враховуючи, що відповідачем не подано заперечень проти позову та запропонованого позивачем варіанту поділу спільно нажитого майна, а також вимоги чинного цивільного, сімейного та цивільного законодавства, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з вищевикладених підстав.
При зверненні з позовом до суду позивачем сплачено судовий збір 640 гривень (а.с. 1) за позовною вимогою про розірвання шлюбу, які підлягають стягненню з відповідачем на користь позивача, а також 3244 гривні (а.с.2) за позовними вимогами про поділ спільно нажитого майна, які підлягають частковому відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно до задоволеним позовним вимогам, а саме в розмірі 1% від вартості ? частині спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та ? частини вартості земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що в цілому становить 2847 гривень 80 копійок ((247400 грн.+ 322160 грн.) : 2:100=2847,80грн.). Всього з відповідача на користь позивача слід стягнути 3487 гривень 80 копійок понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60,61,63,69,71, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.22 КпШС України, ст.81,116,120 Земельного кодексу України, 368,369,370,392 ЦК України, та ст.ст.2,12,13,81,82,89,141,223, 258,259,263-265,266,273, 280-284 ЦПК України, суд
Позов задовольнити частково.
Розірвати шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - Дейнеко) ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстроване місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрований 28 квітня 1984 року у Плехівській сільській раді с.Плехів Оржицького району Полтавської області, про що зроблено актовий запис №1.
Визнати житловий будинок загальною площею 86,7 м.кв. з господарськими будівлями і спорудамиякий розташований по вул. Польова, 60 в с.Старе Бориспільського району Київської області, придбаний 29 серпня 1997 року, вартістю 247000 гривень, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серії СК №696567, виданий 14 жовтня 1997 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області,- зареєстроване місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_5, понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3487 гривень 80 копійок (три тисячі чотириста вісімдесят сім гривень вісімдесят копійок).
Повний текст рішення виготовлений 19 лютого 2018.
Заочне рішення може бути переглянуте Бориспільським міськрайонним судом Київської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційному суду Київської області протягом тридцяти днів,який обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: І. В. Муранова-Лесів