АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2733/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 квітня 2018 року м. Київ

Справа № 759/5693/17

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Горак Ю.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

відповідач -ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

відповідач - ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7, який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Сенька М.Ф. в приміщенні Святошинського районного суду м. Києва, дата і час виготовлення повного тексту невідомі,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на прибудову під літерою «а9» площею 15, 3 кв.м. і під літерою «а10» площею 17,8 кв.м. до житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є співвласником домоволодіння, що складається з земельної ділянки та розташованих на ній чотирьохквартирного житлового будинку і господарських споруд, у 2016 році за власні кошти провела реконструкцію своєї частини основного будинку та добудувала до частини будинку, яка перебуває у її користуванні прибудові, позначені у технічному паспорті як «а9» площею 15,3 кв.м і «а10» площею 17,8 кв.м.

Посилаючись на положення ст..ст. 357, 375, ч.1,5 ст.376 ЦК України, та зважаючи на те, що прибудови ОСОБА_2 не порушують прав інших співвласників та можуть бути відокремлені без шкоди основному будинку, просила задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 15 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу і просив рішення Святошинського районного суду м.Києва скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі посилався на те, що судом першої інстанції не було застосовано закон який підлягав застосуванню, а саме ч.5 ст.376 ЦК України, ст..376 ЦК України, згідно якої на вимогу власника ( користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

ОСОБА_3 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, та зазначив, що позивачем не доведено факт, що самовільне будівництво відповідає будівельним нормам та не порушує права інших осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 посилається на те, що згоди на будівництво добудов ним як співвласником не надавалось, доказів на підтвердження завершення будівництва не надано. Частина будинку та земельної ділянки, що належать ОСОБА_2 не виділені.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судове засідання ОСОБА_5, ОСОБА_6 не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені ( а.с.139, 141), причини своєї неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_2 належить на праві власності 1/6 частка житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Житловий будинок розташований під літерою А на земельній ділянці площею 0,0953 га, цегляний, житловою площею 158,30 кв.м.. Крім того, на земельній ділянці знаходиться сарай під літ.Б, гараж з оглядовою ямою під літ.В, вбиральня під літ.Д, вбиральня під літ.Е та під № 1-3, I-III - спорудження. Право власності на 1 / 6 частину житлового будинку ОСОБА_2 набула на підставі договору дарування частки, укладеного 16 вересня 2015 року з ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1578

Крім того, на підставі договору дарування частки земельної ділянки, укладеного з ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1577, ОСОБА_2 набула у власність 1/6 частку земельної ділянки загальною площею 0,0953 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Належна ОСОБА_2 частка земельної ділянки не виділена.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту закінчення будівництва добудов, визнання ж права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як ч.3 ст.376, так і статті 331 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам та вимогам матеріального закону.

Відповідно до ч.4 ст.357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень т.331 ЦК України у системному зв'язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінченні будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначений Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», пунктом першим якого передбачено, що прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I - III категорії складності та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті до експлуатації у встановленому порядку.

Позивачем не надано доказів введення спірних прибудов до експлуатації в установленому порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

Визнання ж права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено (правовий висновок Верховного Суду України. висловлений у справі № 6-159цс15 від 27 травня 2015 року).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на прибудови у зв'язку з недоведеністю факту закінчення їх будівництва.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме не застосовано до спірних правовідносин положення ст..376 ЦК України, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного ріщення, оскільки такі доводи не відповідають дійсності. Так, суд першої інстанції встановивши, що позивачка ОСОБА_9 не зверталася до компетентного державного органу при прийняття прибудов до експлуатації, доказів на підтвердження факту закінчення будівництва прибудов не надала, дійшов вірного висновку, що визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як ч.3 ст.376, так і ст.331 ЦК України.

Відповідно до ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що здійснені нею прибудови не порушують прав інших співвласників. Проте, в судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечували даний факт, пояснивши, що вони є співвласниками спірного будинку, і прибудови порушують їх право на користування їх приміщеннями.

Посилання представника позивача, як на підставу незаконності рішення суду першої інстанції та підстав для задоволення позову, на п.10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою КМУ № 461 від 13 квітня 2011 року, яким передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об'єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об'єкта, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на прибудови на підставі рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при розгляді даної справи, судом першої інстанції належним чином враховані доводи сторін, досліджено надані сторонами та здобуті судом докази, та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують, а тому рішення суду скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12 квітня 2018 року.

Суддя-доповідач: О.І.Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М.Стрижеус