П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2018 року

м. Рівне

Справа №560/757/17

Провадження №22-ц/787/613/2018

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Сидоренко З.О.

Дата і час постановлення ухвали: 22 січня 2018 року о 15 год. 23 хв.

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

учасники справи: позивач та її представник,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дубровицького районного суду від 22 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області; про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Мотивуючи позов, зазначала, що відповідачі, місце проживання яких зареєстровано за місцем проживання позивача в житловому будинку АДРЕСА_1, не користуються жилим приміщенням з 2011 року. З того часу, як з власної волі вибули на проживання в інше житло, вони за її адресою не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію, їх особисті речі там не зберігаються, станом будинку не цікавляться, а тому реєстрація носить виключно формальний характер.

Рішенням Дубровицького районного суду від 22 січня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Дубровицької районної державної адміністрації; про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що норми ст. 71 ЖК Української РСР, на яку посилається позивач, не регулюють спірних правовідносин, оскільки відповідачі не є наймачами чи членами його сім'ї.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права. Вважав, що ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 391 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 264, п.п. 5-6 ч. 4 ст. 265 ЦПК України судом не додержані.

Встановивши, що відповідачі з 2011 року припинили проживати у житловому будинку, який належить на праві власності ОСОБА_2, і почали проживати в іншому місці, однак реєстрація місця проживання залишилася попередня.

Посилався на роз'яснення абз. другого п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", де вказано про те, що підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, а тому не зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про застосування закону. Тобто суд хибно не застосував ту норму права, яка підлягала до застосування.

У правовій позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, наведено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї і не відносяться до осіб, що постійно проживають з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зважаючи на викладене, просить скасувати рішення першої інстанції, а позов задовольнити повністю.

Іншими учасниками справи чи особами, питання про права і обов'язки яких вирішено, рішення суду не оскаржувалося.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом, і ці обставини не заперечуються сторонами, ОСОБА_2 на праві власності належать житловий будинок АДРЕСА_1 та присадибна земельна ділянка площею 0, 2476 га. Право на дані об'єкти нерухомості набуто на підставі відповідних договорів купівлі-продажу від 05.12.2007 року, що посвідчений того ж числа приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області, зареєстровано в реєстрі за №5396 та 5393 (а.с. 12, 13-13, 14, зв., 15-15, зв., 16, 17).

Разом із позивачем у будинку зареєстровані ОСОБА_3 та її неповнолітня донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

Не оспорюється і та обставина, що відповідачі в 2011 році залишили будинок АДРЕСА_1 і в зв'язку з тривалою відсутністю втратили матеріально-правовий зв'язок із житловим будинком.

З висновку Органу опіки і піклування Дубровицької районної державної адміністрації від 09.11.2017 року № вих.796/01.39 вбачається, що ОСОБА_3 із неповнолітньою дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. зареєстровані в житловому будинку АДРЕСА_1. Фактично ж вони проживають за іншою адресою - в будинку АДРЕСА_2, тобто в будинку її батьків. На час складання акту обстежень умов проживання від 05.09.2017 року ОСОБА_3 перебувала на заробітках, а її дочка - на навчанні в м. Рівне.

Органом опіки і піклування також висловлено думку про недоцільність визнання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщення по АДРЕСА_1 (а.с. 46-46, зв.).

Згідно із ч.ч. 5-6 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Приходячи до висновку про задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги ті обставини, що ОСОБА_3 разом із неповнолітньою дитиною добровільно залишили місце проживання у будинку АДРЕСА_1, тобто, що матеріально-правовий зв'язок між ними та місцем проживання втрачено в 2011 році через їх вибуття до іншого житла, а також, що намірів відновити втрачений зв'язок та вселитися протягом часу із дня виселення до пред'явлення позивачем позову і вирішення справи судом вони не виявляли.

При цьому апеляційним судом ураховується, що на час проведення Органом опіки і піклування обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 перебувала на заробітках поза межами населеного пункту, де мешкала, а її неповнолітня дочка проживала за місцем навчання у м. Рівне.

Крім того, на момент розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 практично втратила правовий статус неповнолітньої дитини, адже 19 квітня 2018 року їй повинно виповнитися вісімнадцять років і буде повнолітньою.

Таким чином колегією суддів спростовуються положення висновку Органу опіки і піклування про недоцільність визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом.

Щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні права і обов'язки, то апеляційний суд ураховує обґрунтованість доводів апеляційної скарги про поняття підстави позову.

Так, згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 13, 43, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

З'ясовано, що спір виник між відповідачами, які є колишніми членами сім'ї власника житлового приміщення, а саме - колишньою невісткою та онукою, та власником - фізичною особою. Тому колегія суддів вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення ст. 405 ЦК України.

Відповідно до цієї статті члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Отже, припинивши користуватися житлом, належним позивачу, з 2011 року і почавши проживати за іншою адресою, відповідачі втратили таке речове право через один рік, тобто в 2012 році.

Твердження ОСОБА_2 про застосування вимог ст.ст. 71 і 72 ЖК УРСР, що викладені у позовній заяві, на увагу не заслуговують. Так, вони містяться в Главі 2 Розділу 3 ЖК УРСР, яка регулює права та обов'язки наймачів та членів їх сімей при користуванні жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Тобто дані норми закону очевидно не можуть застосовуватися до спорів, де стороною є власник житлового приміщення - фізична особа.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Підставою для ухвалення нового судового рішення - постанови про задоволення позову відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі ст. 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дубровицького районного суду від 22 січня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий:

Судді:

Повне судове рішення складено: 17.04.2018 р. о 14 год. 35 хв.