АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1763/18 Суддя - доповідач - Кісь П.В.
Категорія: договірні
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - Бурлака І.В.

- Яцини В.Б.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення власника в квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

09.12.2016 року ОСОБА_3 подав позовну заявою, яку в подальшому уточнив та просив вселити його до належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що з 14.10.2016 року йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, проте в ній, порушуючи права позивача як власника, продовжують проживати, користуватись квартирою ОСОБА_4, ОСОБА_5, які чинять йому перешкоди у вселенні до належної йому квартири, на неодноразові навідування до спірної квартири з метою порозуміння з відповідачами останні не йдуть на контакт, навіть не відкривають дверей, тим самим чинять перешкоди у реалізації позивачем свого права на проживання у власній квартирі.

За таких обставин, позивач був змушений звернутися в суд за захистом своїх прав, як власника квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що районний суд не звернув уваги на той факт, що самостійно захистити свої права позивач не може, у зв'язку з тим, що чинне законодавство України прямо забороняє особам самовільно - без відповідного судового рішення, що набрало законної сили, входити до належних їм житлових приміщень, якщо ці приміщення використовуються для проживання іншими особами. Відповідачі жодного разу не відкрили вхідних дверей, не пішли на контакт із позивачем та не припинили чинити перешкод у користуванні ним своїм власним житлом.

Однак, замість захистити порушені відповідачами права позивача та задовольнити цілком законні та обґрунтовані його вимоги щодо вселення у його власну квартиру, районний суд вирішив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, чим фактично позбавив останнього можливості законним шляхом врегулювати виниклий між ним та відповідачами спір.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що позивач не надав доказів його звернення до відповідачів із вимогою звільнити спірну квартиру та надання йому можливості користуватися нею у відповідності до порядку, передбаченому ч. 1 та ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», однак суд першої інстанції не врахував, що позивач ОСОБА_3 звернувся до суду не як іпотекодержатель, а вже як єдиний законний власник спірної квартири, оскільки з моменту набуття права власності на іпотечне майно, у відповідності до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», основний договір позики та похідний від нього іпотечний договір припинили свою дію у зв'язку з чим до спірних правовідносин наразі недопустимо застосовувати іпотечне законодавство.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України ( в ред. Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 368 ЦПК України, з урахуванням того, що будь-яких клопотань про необхідність виклику сторін у судове засідання не надходило, розглядає скаргу, за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про здійснення відповідачами перешкод для вселення позивача до спірної квартири, про звернення останнього до відповідачів з вимогою звільнити квартиру, надати можливості користуватися нею чи до правоохоронних органів з проханням сприяти у цьому матеріали справи не містять.

Однак апеляційний суд не може погодитись з таким рішенням суду у зв'язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, судом встановлено, а сторонами не оспорюється той факт, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_3.

Підставою виникнення права власності є договір про задоволення вимог іпотеко держателя (а.с. 3-6).

Та обставина, що відповідачі не згодні з правомірністю набуття позивачем права власності на квартиру і оспорюють її не є безумовною підставою для відмови позивачу у захисті його права власності на квартиру в усіх її складових (володіння, користування, розпорядження), гарантованого ст.ст.41, 55 Конституції України та ст.391 ЦПК України.

Відповідачами не спростовано надані позивачем докази щодо наявності у нього праві власності на квартира АДРЕСА_3.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України власник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном та не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Також має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися належною йому власністю на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник житлового будинку чи квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідачами не доведено, а матеріали справи не містять даних, які б свідчили про наявність обставин, які за законом можуть обмежити позивача у даній справи здійснювати свої права власності на квартиру у повному обсязі, як це передбачено зазначеними вище нормами закону, яким охороняється право приватної власності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про недоведеність позивачем доводів про порушення та невизнання відповідачами його права власності, як підставу відмови у задоволенні позову.

З матеріалів справи однозначно вбачається, що відповідачі не визнають право ОСОБА_3 на вселення в належну йому на праві приватної власності квартиру, посилаючись на те, що на даний час оскаржується в судовому порядку реєстрація набуття права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру. Однак вказані обставини не свідчать про наявність передбачених законом підстав для відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_3, оскільки як на час звернення ОСОБА_3 до суду з позовом так і на час вирішення справи він є власником спірної квартири, це його право власності у передбаченому законом порядку не припинено і не визнано судом неправомірним.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати пов'язані з розглядом справи покладаються на відповідачів.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення власника в квартиру задовольнити.

Вселити ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1) до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_4.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2) та ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_3) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви по 275 грн. 60 коп. з кожного.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2) та ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_3) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 606 грн. 32 коп. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги по 303 грн. 16 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 квітня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина