Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 523/14371/16-ц

провадження № 61-437св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Комісія з ліквідації Державної санітарно-епідеміологічної служби України,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної санітарно-епідеміологічної служби України (далі - ДСЕС України), правонаступником якої є Комісія з ліквідації Державної санітарно-епідеміологічної служби України, третя особа - ОСОБА_2, про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення дії контракту і поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що 24 квітня 2013 року між ним і ДСЕС України укладено контракт, згідно з яким його було призначено на посаду директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» (далі - ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України»).

Посилається на те, що починаючи з 07 червня 2016 року він перебував на лікарняному.

Однак наказом ДСЕС України від 29 червня 2016 року № 139-О його було звільнено з посади з підстав, передбачених пунктом 6.2.5.11 Контракту, а контракт припинено.

30 червня 2016 року наказом т.в.о голови ДСЕС на посаду директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» призначена ОСОБА_2

Вважає, що наказ про звільнення і припинення дії контракту від 29 червня 2016 року є незаконним з тих підстав, що він три роки сумлінно виконував покладені на нього обов'язки і за цей період не зафіксовано жодного порушення умов контракту, зокрема пункту 6.2.5.11, наказ видано з надуманих підстав, у ньому не зазначено, які саме порушення фінансового або бюджетного законодавства він допустив, а також його було звільнено під час тимчасової непрацездатності.

З урахуванням викладеного позивач просив суд: поновити пропущений строк на звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору стосовно звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України»; визнати протиправним та скасувати наказ від 29 червня 2016 року № 139-О т.в.о. голови ДСЕС України Протасова С. В. про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту ОСОБА_1; поновити дію контракту від 24 квітня 2013 року № 3 між ОСОБА_1 та ДСЕС України; поновити ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України».

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено пропущений строк на звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору стосовно звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України».

Визнано протиправним та скасовано наказ від 29 червня 2016 року № 139-О т.в.о. голови ДСЕС України Протасова С. В. про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту ОСОБА_1 Поновлено дію контракту від 24 квітня 2013 року № 3 між ОСОБА_1 та ДСЕС України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України».

Стягнуто з ДСЕС України судовий збір у розмірі 1 653,60 грн, зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України.

У частині поновлення ОСОБА_1 на роботі - допущено негайне виконання рішення.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідач порушив вимоги статті 40 КЗпП України, оскільки позивача було звільнено у період його непрацездатності - з 29 червня до 06 липня 2016 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення із позовом до суду. Визнано незаконним наказ від 29 червня 2016 року № 139-О т.в.о. голови ДСЕС України про звільнення ОСОБА_1 з посади та дострокове припинення дії контракту ОСОБА_1 Поновлено дію контракту від 24 квітня 2013 року № 3, укладеного між ОСОБА_1 і ДСЕС України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України».

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оспорюваний позивачем наказ ДСЕС України від 29 червня 2016 року № 139-О про звільнення ОСОБА_1 і дострокове припинення дії контракту не містить конкретних обставин недотримання ОСОБА_1 фінансового та бюджетного законодавства, а також конкретних обставин незабезпечення виконання ним у встановлені строки законних вимог Державної фінансової інспекції України та її територіальних органів, а тому він є незаконним та підлягає скасуванню з поновленням позивача на роботі з 29 червня 2016 року.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не встановлено всіх обставин у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, зокрема суду не надано доказів на підтвердження недотримання фінансового та бюджетного законодавства позивачем.

У січні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи про те, що його жодного разу не було повідомлено, які саме порушення фінансового чи бюджетного законодавства були ним допущені, а тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

У січні 2018 року представник ДСЕС України - Ткаченко С. С. подав заперечення на касаційну скаргу, у якому заперечує проти позову в повному обсязі, посилаючись на те, що ДСЕС України є неналежним відповідачем у справі.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 24 квітня 2013 року між ОСОБА_1 і ДСЕС України укладено контракт, згідно з умовами якого позивача призначено на посаду директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України».

01 квітня 2014 року між ДСЕС і позивачем укладено додаткову угоду до контракту від 24 квітня 2013 року № 3, згідно з якою продовжено термін дії контракту від 24 квітня 2013 року № 3 на період з 24 квітня 2014 року до 24 квітня 2017 року.

З 07 червня 2016 року позивач перебував на лікарняному (а. с. 28-30).

Згідно з наказом ДСЕС України від 29 червня 2016 року № 139-О ОСОБА_1 звільнено з посади директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» з підстав, передбачених п. 6.2.5.11 контракту, дію контракту припинено (а. с. 24).

30 червня 2016 року наказом т.в.о голови ДСЕС України на посаду директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» призначено ОСОБА_2

Таким чином, ОСОБА_2 була призначена на посаду директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» після звільнення ОСОБА_1 та залучена до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Частиною 1 статті 35 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) встановлено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступати у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права та обов'язки щодо однієї із сторін.

Судом встановлено, що 24 квітня 2013 року контракт було укладено між ДСЕС України та ОСОБА_1, ОСОБА_2 не є стороною вказаного трудового договору, а тому рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», не впливає на її права та обов'язки.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин доводи, викладені у касаційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення апеляційного суду, а відповідач - ДСЕС України, правонаступником якої є Комісія з ліквідації Державної санітарно-епідеміологічної служби України рішення апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржував.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило