ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року

м.Суми

Справа №591/6064/17

Номер провадження 22-ц/788/507/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

стягувача - ОСОБА_3, державного виконавця Бистрик О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 05 лютого 2018 року за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

26 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанову старшого державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області Бистрик О.М. (далі - Виконавча служба) від 12 жовтня 2017 року про арешт майна боржника. Боржник свої вимоги обґрунтовував тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем йому не надсилалась, внаслідок чого він не мав можливості добровільно сплачувати аліменти. Також державний виконавець не повідомляла його про існування боргу по сплаті аліментів, а стосовно накладення арешту на всю його кімнату у гуртожитку, приблизна вартість якої 5000-6000 доларів США, то він хотів уточнити, що сума заборгованості складає 32526 грн., що значно менше, від вартості арештованого майна.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 05 лютого 2018 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відмовлено.

З вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 не погодився і оскаржив її в апеляційному порядку. Посилаючись на неповне з'ясування фактичних обставин у справі, заявник просить скасувати ухвалу суду і ухвалити нове процесуальне рішення, яким визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця від 12 жовтня 2017 року про арешт майна боржника.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що державний виконавець при розгляді скарги в суді першої інстанції погодилась з тим, що арештована кімната боржника у гуртожитку є його єдиним житлом, а також вказувала, що сума заборгованості по сплаті аліментів є меншою 20 мінімальних заробітних плат, тобто, визнала, що на арештоване майно не може бути звернуто стягнення. Крім того, як вважає боржник, державний виконавець в суді першої інстанції не заперечувала, що матеріали викового провадження не містять доказів про отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження.

13 березня 2018 року на адресу апеляційного суду від Виконавчої служби надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник вказує на правомірність ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 05 лютого 2018 року та просить залишити її без змін. При цьому, заявник вказує, що дії державного виконавця відповідають вимогам ст.ст. 56, 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника боржника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про задоволення апеляційної скарги, стягувача ОСОБА_3 та державного виконавця Бистрик О.М. про залишення судового рішення без змін, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 травня 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, який був зареєстрований 29 вересня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції Сумської області, актовий запис № 1960.

Стягнуто з ОСОБА_1, не працюючого, аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття щомісячно, аліменти виплачувати матері дітей - ОСОБА_3, починаючи стягнення з 03 квітня 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 300 грн. та на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

24 червня 2015 року Зарічним районним судом м. Суми виданий виконавчий лист № 591/2346/15-ц з примусового виконання вказаного вище рішення в частині стягнення з боржника ОСОБА_1 аліментів (а.с. 60).

На підставі заяви ОСОБА_3 26 червня 2015 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 47974418 з примусового виконання виконавчого листа № 591/2346/15-ц. (арк. 1, 2 матеріалів виконавчого провадження).

01 та 02 липня 2015 року державний виконавець отримав від Державної фіскальної служби України та Пенсійного фонду України інформацію, з якої вбачається, що боржник не має рахунків в установах банків, пенсію і заробітну плату ніде не отримує, тобто, інформацію про те, що доходи у боржника відсутні (арк. 6-9 матеріалів виконавчого провадження).

Також, з матеріалів виконавчого провадження № 47974418, зокрема, з довідок державного виконавця та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що ОСОБА_3 з 03 квітня 2015 року і до 01 листопада 2017 року аліментів від ОСОБА_1 не отримувала (арк. 11, 14, 15, 34 матеріалів виконавчого провадження).

27 вересня 2017 року стягувач ОСОБА_3 звернулась до Виконавчої служби із заявою про накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_1, після чого державним виконавцем було з'ясовано, що у власності боржника знаходиться житлова кімната АДРЕСА_1, у зв'язку з чим постановою від 12 жовтня 2017 року державний виконавець наклав арешт на це приміщення у межах суми звернення стягнення та з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, а всього в межах суми 32526 грн. (а.с. 6; арк. 18-22 матеріалів виконавчого провадження).

Постанову державного виконавця від 12 жовтня 2017 року про арешт майчна боржника ОСОБА_1 отримав особисто 23 жовтня 2017 року рекомендованим листом № 572, що підтверджується довідкою МВПЗ Липовець Вінницької області, а також даними сайту Укрпошти за ідентифікатором поштового відправлення № 572 (а.с. 6, 90).

Того ж дня, тобто, 12 жовтня 2017 року, державним виконавцем була описана належна боржнику на праві власності житлова кімната АДРЕСА_1 і на неї був накладений арешт з встановленням обмеження щодо розпорядження цим майном. Відповідальним зберігачем державний виконавець призначив стягувача ОСОБА_3 (арк. 24-26 матеріалів виконавчого провадження).

В Акті державного виконавця від 12 жовтня 2017 року зазначено, що ОСОБА_1 у м. Сумах та, зокрема, в кімнаті АДРЕСА_1 не проживає, а вказане жиле приміщення здавав у найм і щомісячно отримував плату у розмірі 900 грн. (арк. 27 матеріалів виконавчого провадження).

Після того, як виконавець отримав інформацію про доходи боржника ОСОБА_1 у відділі освіти Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, то постановою від 31 жовтня 2017 року звернув стягнення на доходи боржника (арк. 28-31, 36-37 матеріалів виконавчого провадження).

07 листопада 2017 року ОСОБА_1 повідомив Виконавчу службу про те, що з 22 червня 2015 року по 16 липня 2015 року він працював у Вінницькій філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар», а з 13 січня 2017 року працює в Білозерській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів відділу освіти Липовецької райдержадміністрації Вінницької області, тому постановою державного виконавця від 01 грудня 2017 року виконавче провадження № 47974418 щодо стягнення аліментів на дітей було передано Липовецькій виконавчій службі (арк. 52-53, 60-61 матеріалів виконавчого провадження).

З викладених вище обставин вбачається, що незважаючи на накладення арешту на належну боржнику кімнату у гуртожитку, процедура звернення стягнення на арештоване нерухоме майно державним виконавцем не була реалізована, а було звернуто лише стягнення на доходи боржника.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов висновку про її необґрунтованість, з чим колегія суддів повністю погоджується.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Зі змісту скарги ОСОБА_1 вбачається, що предметом оскарження є постанова державного виконавця від 12 жовтня 2017 року про арешт майна боржника, яку заявник просив визнати неправомірною та скасувати.

Порушення своїх прав, як сторони виконавчого провадження, боржник вбачає у неврученні йому постанови про відкриття виконавчого провадження, у неповідомленні державним виконавцем про існування заборгованості зі сплати аліментів та у зв'язку із тим, що сума звернення стягнення (32526 грн.) є значно меншою від приблизної вартості арештованої кімнати у гуртожитку.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, оскільки боржник оскаржує постанову державного виконавця про накладення арешту на його майно, тому перевірці підлягають дії державного виконавця, які регламентовані ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній станом на день винесення оскаржуваної постанови, тобто, 12 жовтня 2017 року) та вимогами Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року за № 512/5 (у діючій редакції від 20 липня 2017 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 56 вказаного Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. (абз. 1 ч. 2 ст. 56 Закону).

Згідно з абз. 3 п. 12 Розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, якщо розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці зі сплати аліментів, виконавець перевіряє майновий стан боржника з одночасним накладенням арешту на майно боржника, вносить до автоматизованої системи виконавчого провадження відомості про заборгованість боржника та надсилає стягувачу письмове роз'яснення про право на звернення до органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинення кримінального правопорушення боржником, що полягає в ухиленні від сплати аліментів.

Отже, державний виконавець мала правові підстави для арешту належного боржнику нерухомого майна, оскільки ОСОБА_1 станом на 12 жовтня 2017 року мав борг зі сплати аліментів у розмірі значно більшому, ніж за три місяці.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Як зазначалось вище, нерухоме майно, яке належить боржнику, державний виконавець виявила 27 вересня 2017 року після звернення стягувача із заявою про арешт всього майна боржника.

Водночас, у ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що виконавець має проводити перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження, а у подальшому така перевірка проводиться виконавцем, зокрема, щодо виявлення рухомого і нерухомого майна - не рідше, ніж один раз на три місяці.

Хоча матеріали виконавчого провадження і не містять доказів дотримання державним виконавцем вимог ч. 8 ст. 48 Закону, однак такі порушення, ураховуючи, що суд не давав оцінку бездіяльності державного виконавця з цього приводу, що і не було предметом оскарження боржника, не можуть бути підставою для визнання оскаржуваної постанови неправомірною.

Крім того, не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи ОСОБА_1 про порушення державним виконавцем вимог ч. 1 ст. 28 Закону щодо ненадсилання йому копії постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки порушення щодо цього не були предметом оскарження ні до Виконавчої служби, ні в порядку ст. 447 ЦПК України у межах даної цивільної справи.

Також є помилковими посилання боржника і на порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» стосовно суми звернення стягнення при накладенні арешту на кімнату у гуртожитку.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 56 вказаного Закону арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Як зазначено у постанові державного виконавця від 12 жовтня 2017 року, арешт на належну боржнику кімнату у гуртожитку накладено у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, а всього на суму 35526 грн.

В той же час, накладення арешту на частину житлового приміщення ОСОБА_1, яка відповідає сумі стягнення, чинним законодавством відносно неподільної речі, якою є однокімнатне житлове приміщення, не передбачено.

Доводи заявника апеляційної скарги про порушення державним виконавцем вимог ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» є передчасними.

Зокрема, як зазначалось вище, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч. 1 ст. 56 Закону).

Арешт майна боржника є складовою стадії звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, яка полягає в арешті майна, його вилученні та примусовій реалізації. При цьому, кожна з цих стадії супроводжується винесенням державним виконавцем відповідної постанови, зокрема, і постанови про звернення стягнення на майно боржника, яка може бути оскаржена сторонами виконавчого провадження (ч. 1 ст. 48 Закону).

Однак, у межах виконавчого провадження № 47974418 щодо стягнення аліментів на дітей арештована кімната боржника державним виконавцем не вилучалась, стягнення боргу зі сплати аліментів на арештоване нерухоме майно не зверталось, а тому і не можуть бути застосовані існуючі в Законі України «Про виконавче провадження» обмеження щодо заборони звернення стягнення на єдине житло боржника, якщо сума стягнення не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати (ч. 7 ст. 48 Закону).

Відтак, державним виконавцем шляхом арешту нерухомого майна боржника забезпечена реальна можливість виконання судового рішення про стягнення аліментів, тобто, вжито заходів, які можуть запобігти продажу цього майна, тощо, але стягнення на арештоване майно не звернуто.

Щодо відповідності дій державного виконавця при здійсненні опису і арешту нерухомого майна боржника вимогам ч. 5 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», колегією суддів порушень також не було встановлено.

Так, скориставшись своїм правом на оскарження постанови державного виконавця від 12 жовтня 2017 року про арешт майна боржника, ОСОБА_1 доводи і мотиви щодо скасування постанови про опис та арешт майна боржника від 12 жовтня 2017 року, як окремого документу виконавчого провадження, не навів.

Державним виконавцем було дотримано процедуру проведення опису належної боржнику кімнати у гуртожитку, а саме: вказана загальна площа квартири, її призначення, тощо. Копію постанови про опис та арешт майна боржника, як і акт державного виконавця, яким встановлено відсутність боржника у арештованій кімнаті гуртожитку, надіслано ОСОБА_1, який, як зазначалось вище, отримав її 23 жовтня 2017 року, чого і сам не заперечує.

Зауважень щодо вказаних вище документів державного виконавця, а саме: постанови про опис та арешт майна боржника та акта державного виконавця заявник апеляційної скарги ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не висловлював.

Що стосується посилання боржника на те, що він не мав можливості добровільно сплачувати аліменти, то воно, на думку колегії суддів, не заслуговує на увагу, так як він сам не заперечував того факту, що знав про стягнення з нього за рішенням суду аліментів на дітей, але не вживав заходів для цього.

Отже, дії державного виконавця при винесенні оскаржуваної постанови про арешт майна боржника відповідають вимогам закону, є правомірними та такими, що здійснені у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом та відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» і Інструкції з організації примусового виконання рішень.

За таких обставин, колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги і вважає, що судове рішення щодо цього є правильним.

Судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 05 лютого 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий -

Судді: