Справа № 266/1439/15-ц
Провадженя№ 2/266/16/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2018 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Пантелєєва Д.Г., за участі секретаря Циганкової М.М., представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2015 року позивачка звернулася до суду із даним позовом до відповідачів, пославшись на те, що квартира АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя була виділена її батькові, ОСОБА_9 Відповідно до ордера в ній мешкали ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_6 Квартира була приватизована на трьох членів її родини без її участі в зв'язку з її виїздом в 1984 році в Російську Федерацію. Після смерті батьків, ОСОБА_10 02.09.2009 року та ОСОБА_12 20.10.2009 року вона звернулась до нотаріальної контори, однак не встигла оформити належним чином в зв'язку із виїздом в Російську Федерацію. 26.01.2015 року помер брат позивача - ОСОБА_11, після смерті якого вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадкового майна. На початку квітня 2015 року дізналась, що на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 14.10.2010 року за ОСОБА_11 було визнано право власності на квартиру, рішення було зареєстровано після смерті ОСОБА_11 25.03.2015 року. А 26.03.2015 року квартира була переоформлена на третю особу - ОСОБА_7, правочин з боку ОСОБА_11, який на момент його оформлення помер - вчиняла ОСОБА_13 на підставі довіреності, виданої ОСОБА_11 На підставі викладеного просила визнати недійсним договір купівлі продажувід 26.03.2015 року квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя, визнати право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя після смерті ОСОБА_10 та на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя після смерті ОСОБА_9

Під час розгляду справи позивачка не підтримала позовних вимог щодо визнання права власності на частини квартири, просивши суд визнати недійсним тільки договір купівлі продажу спірної квартири.

Позивач ОСОБА_6 в судовому засіданні участь не приймала, надавши на адресу суду заяву, в якій просила слухання справи проводити за її відсутності, в присутності її представників, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_14 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Пояснив, що рішення суду стосовно визнання права власності за ОСОБА_9 не ухвалювалось. На його думку існує злочинна змова. Документи про право власності в ОСОБА_6 відсутні. Після смерті батьків позивач зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на нерухоме майно, яке було приватизовано її батьками за життя. Не відомо, чи звертався ОСОБА_11 із заявою про прийняття спадщини за життя. Після його смерті ОСОБА_6 також зверталась із заявою про прийняття спадщини. Рішення суду, надане в нотаріальну контору є підробкою. ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину не отримувала. Про продаж квартири ОСОБА_6 дізналась в середині квітня 2015 року, їй повідомив її родич, який відвідав квартиру та дізнався що її продано. Просив суд позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала. Суду пояснила, що припускає можливість видачі ОСОБА_11 довіреності на ОСОБА_8, однак зазначає, що вона видана в січні 2015 року, а помер ОСОБА_11 в березні 2015 року, тобто довіреність втратила свою силу. Просила суд позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що квартира була приватизована в 2005 році на батьків та брата позивача. В 2009 році померла мати позивача, через місяць помер батько. Була відкрита спадкова справа. ОСОБА_6 на той час мешкала за межами м. Маріуполь та не мала змоги приїхати. Свідоцтво про право власності не було отримано, оскільки ніхто, включаючи ОСОБА_11 В березні 2015 року ОСОБА_11 помер. Після його смерті ОСОБА_6 звернулась до нотаріальної контори для відкриття спадкової справи, їй стало відомо, що квартира була продана на підставі довіреності, виданої ОСОБА_11, договір купівлі продажу був укладений після його смерті. ОСОБА_8 була цивільною дружиною ОСОБА_11, яка потім продала квартиру третій особі, за цим фактом було відкрито кримінальне провадження. Право власності за ОСОБА_11 було внесено до реєстру на підставі підробленого рішення суду.

Відповідачка ОСОБА_7 в судовому засіданні участь не приймала, надавши на адресу суду заяву, в якій просила слухання справи проводити за її відсутності, в присутності її представника, позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що 26.03.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_15, від імені якого діяла уповноважена його довіреністю ОСОБА_8, був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 в Приморському районі м. Маріуполя. Правовстановлюючі документи були перевірені нотаріусом під час укладення договору. Сторонами було виконано умови договору. Право власності на 1/3 частку квартири в ОСОБА_11 виникло на підставі свідоцтва про право власності, а на 2/3 після смерті спадкодавців на підставі рішення суду він мав повне право розпорядження належним йому майном. Позивачем порушено порядок прийняття спадщини, тому вона не може бути спадкоємцем. Вважає ОСОБА_7 добросовісним набувачем майна та просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що він залучений до слухання справи в якості співвідповідача. Вважає, що придбав квартиру на законних підставах, уклавши договір купівлі продажу з ОСОБА_7 Під час оформлення договору документи було перевірено нотаріусом. Він є добросовісним набувачем, тому просить суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не зявилась, не зважаючи на заходи, прийняті судом для її повідомлення, тому справу розглянуто за її відсутності.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення позову на підставі наступних правових норм та встановлених обставин справи.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_6 народилась 07.11.1963 року в родині ОСОБА_9 та ОСОБА_10, після укладення шлюбу 13.12.1991 року змінила прізвище на «Лисенко» (т. 1, а.с. 20-21)

За життя спадкодавцям ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 належала АДРЕСА_3 в Приморському районі м. Маріуполя (т. 1, а. с. 12, 13)

Спадкодавець ОСОБА_10 померла 02.09.2009 року, спадкодавець ОСОБА_16 помер 20.10.2009 року, спадкодавець ОСОБА_11 помер 26.01.2015 року (т. 1, а. с. 15, 16, 17)

Після смерті спадкодавців ОСОБА_10 та ОСОБА_16 спадкодавець ОСОБА_11, який є рідним братом позивача, не звертався із заявою про прийняття спадщини, свідоцтво про право на спадщину не отримував (т. 1, а. с. 9, 10, 19)

При зверненні до нотаріальної контори ОСОБА_6 стало відомо, що 26.03.2015 року між ОСОБА_11, від імені якого діяла відповідач ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя. З тексту договору встановлено, що квартира належить ОСОБА_11 на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 14.10.2010 року №266/3995/1/10-ц, провадження №2/266/1198/10, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 25.03.2015 року (т. 1, а. с. 6-7, 8, 58, 82, 83)

З відповіді приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_17 вбачається, що вона не мала можливості встановити чи був живим на момент укладення договору купівлі продажу ОСОБА_11 (т. 1, а. с. 59, 61-а)

23.04.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 в Приморському районі м. Маріуполя, який було зареєстровано приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_18 за №20882671 (т. 1, а. с. 66, 139)

Листом голови Приморського районного суду м. Маріуполя від 07.05.2015 року №1.12/15 надано відповідь на запит представника позивача, з якої вбачається, що Приморським районним судом м. Маріуполя цивільна справа №266/3995/1/10-ц, провадження №2/266/1198/10 не реєструвалась, в архіві суду не знаходиться, статистична картка на справу з таким номером в системі автоматичного документообігу суду «Д-3» відсутня, вказана цивільна справа судом не розглядалась та рішення по ній не ухвалювалось (т. 1, а. с. 117)

За фактом використання підробленого рішення Приморського районного суду м. Маріуполя №266/3995/1/10-ц, провадження №2/266/1198/10 в провадженні СВ Центрального ВП ГУНП в Донецькій області перебуває кримінальне провадження №0000057за ч. 1 ст. 190 КК України (т. 1, а. с. 131, 132)

Також вказані обставини було підтверджено під час допиту в судовому засіданні свідка ОСОБА_10, яка підтвердила факт продажу квартири сторонній особі після смерті ОСОБА_11

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами:

Відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов»язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 Цивільного кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 248 Цивільного кодексу України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Як передбачено ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття право власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем по справі доведено той факт, що оспорюваний нею договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя після смерті ОСОБА_10 та на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя, укладений 26.03.2015 року між ОСОБА_11, від імені якого діяла відповідач ОСОБА_8 та ОСОБА_7, після смерті ОСОБА_11Е, є недійсним, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задовольняє позов.

Керуючись ст. ст. 202, 203, 207, 215, 237, 244, 248, 328 ЦК України, ст. 12,13,81 ЦПК України, 58, 129 Конституції України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя укладений між ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_1, м. Маріуполь, вул. Брянська, б. 45) та ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_2, Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепино, вул. Гоголя, б. 28).

Скасувати реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі м. Маріуполя укладений між ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_1, м. Маріуполь, вул. Брянська, б. 45) та ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_2, Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепино, вул. Гоголя, б. 28), номер запису про право власності 9193571, рішення про державну реєстрацію №20310926 від 26.03.2015 року, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 23

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в 30-денний строк з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 10.04.2018 року.

Суддя Пантелєєв Д. Г.