Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 320/6615/16-ц

провадження № 61-4257св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - відділ державної реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником - ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Кримської О. М., від 15 серпня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - відділ державної реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що у 1974 році її батьки: ОСОБА_4 і ОСОБА_5, коли їй було лише рік від народження, розірвали шлюб та припинили будь-які відносини між собою. Вона знає зі слів матері, що батько був лише платником аліментів, батьківські відчуття до неї не виявляв, що стало причиною відсутності їхнього спілкування.

З 1999 року вона стала спілкуватись з батьком та підтримувати дружні відносини.

У серпні 2004 року ОСОБА_5 уклав шлюб зі ОСОБА_3, а з часом пояснив, що його дружина забороняє їхнє спілкування. Зі слів батька вона знала, що йому належить земельна ділянка, площею біля 5 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області.

27 вересня 2016 року під час телефонного спілкування з матір'ю, їй стало відомо, що в цей же день під час розмови з родичами батька, вона довідалась, що ОСОБА_5 у грудні 2015 року помер. Вонаніякої інформації з цього приводу не отримувала, про поховання батька її ніхто не повідомляв.

Зазначала, що отримала свідоцтво про смерть батька (повторне), зареєстроване відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції 29 вересня 2016 року. У міській нотаріальній конторі отримала інформаційну довідку від 4 жовтня 2016 року зі спадкового реєстру про спадкові справі та видані свідоцтва про спадщину, згідно з якою 22 липня 2016 року була заведена спадкова справа за заявою ОСОБА_3

Вважала, що строк для прийняття спадщини пропущений нею на незначний період і з поважних причин, оскільки вона постійно проживає у м. Києві, а про смерть батька дізналась лише 27 вересня 2016 року, не спілкувалась з ним у силу життєвих та сімейних обставин.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд надати їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщинипісля померлого батька, ОСОБА_5; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 17 серпня 2016 року на ім'я ОСОБА_3, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку земельної ділянки площею 4,6998 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 роз'єднані, виділено в окреме провадження позов ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області у складі судді Колодіної Л. В. від 04 травня 2017 року позов ОСОБА_1задоволено.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці, для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що вона пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки не по своїй волі деякий час не спілкувалася з батьком, про смерть батька не була повідомлена належним чином та вчасно. Також суд врахував, що ОСОБА_3 не пред'явила зустрічний позов про усунення позивача від права на спадкування.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2017 рокускасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, виходив із того, що причина пропущення нею строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об'єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропущення зазначеного строку.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на навмисні дії відповідача, направлені на позбавлення її можливості успадкувати майно після смерті батька, не врахував, що пропущений строк для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини становить лише три місяці і його пропущено з незалежних від неї обєктивних сімейних причин.

У лютому 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Судувідзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Також вказала, що якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви про прийняття спадщини не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні, що відповідає правовій позиції, висловленій у постановах Верховного Суду України: від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12), від 04 листопада 2015 року (справа № 6-1486цс15).

21 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК Укаїни якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом установлено, що у 1974 році батькиОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1: ОСОБА_4 і ОСОБА_5, розірвали шлюб та припинили будь-які відносини між собою. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру про спадкові справі та видані свідоцтва про спадщину від 04 жовтня 2016 року у приватного нотаріуса Земенкової Ю. А. 22 липня 2016 року заведена спадкова справа № 59266863 за заявою ОСОБА_3

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 жовтня 2016 року ОСОБА_3 17 серпня 2016 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 4,6998 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, Вознесенська сільська рада.

У статті 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК Україниспадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першою статті 1222 ЦК Україниспадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

Судом установлено, що ОСОБА_1є спадкоємцем за законом першої черги, після смерті батька, ОСОБА_5, оскільки є його дочкою (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Так, ОСОБА_1 в обгрунтування поважності причин пропущення строкудля подання заяви про прийняття спадщини зазначала, що вона постійно проживає в м. Києві, про смерть батька довідалась лише 27 вересня 2016 року.

Таким чином, наведена позивачем причина пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважною для надання судом додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_1 не проживала з батьком у силу об'єктивних сімейних обставин, не по своїй волі деякий час не спілкувалася з ним, оскільки коли їй був рік від народження батьки розійшлися, а пізніше, коли вони стали спілкуватися, батько повідомив, що його нова дружина проти їхнього спілкування, про смерть батька не була повідомлена належним чином та вчасно, а пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини є незначним.

Саме до таких правильних висновків і дійшов суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Посилання відзиву на правові позиції Верховного Суду України у аналогічних справах безпідставне, оскільки хоча норми права застосовувались одні й ті самі, проте фактичні обставини та доведення позовних вимог є різними.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Разом з тим, ураховуючи задоволення касаційної скарги, скасування рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 663,00 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником, ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 15 серпня 2017 року скасувати, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 663,00 грн (шістсот шістдесят три грн 00 коп.).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк