Справа № 357/9757/16-ц Головуючий у І інстанції Протасова О. М.
Провадження № 22-ц/780/1175/18 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 26 12.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., членів колегії - Журби С.О., Коцюрби О.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

18 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із названим позовом, де просило стягнути із ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 23 064,95 грн. за кредитним договором б/н від 12 жовтня 2010 року, яка складається з 9 191,90 грн. - заборгованість за кредитом, 11 498,53 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 800 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф ( фіксована частина ), 1 074,52 грн. - штраф ( процентна складова ) та вирішити питання відшкодування судового збору.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до укладеного правочину ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 8 000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Однак, відповідач взятих на себе зобов'язань за правочином не виконав, у зв'язку з чим, станом на 31 травня 2016 року, утворилася заборгованість в розмірі 23 064,95 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено.

Разом з цим, місцевий суд не навів жодних мотивів на обґрунтування ухваленого рішення ( відсутній повний текст рішення ).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 12 жовтня 2010 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 підписали анкету-заяву ( а.с. 4 ).

Згідно її тексту зазначено, що відповідач просить надати йому платіжну картку "Кредитка"Універсальна".

Ця заява разом із пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, із якими він ознайомлений, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг ( там же ).

Разом з цим, 18 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із названим позовом посилаючись на те, що відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання не виконував, унаслідок чого за правочином, як зазначає позивач, утворилася заборгованість у розмірі 23 064,95 грн. ( а.с. 1-2, 38 ).

На підтвердження заявлених вимог позивач надав ксерокопії зазначених документів ( а.с. 4, 5, 6-25 ), ксерокопію паспорта відповідача ( а.с. 30 ).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» відмовлено ( а.с. 117 ).

При цьому, повний текст судового рішення місцевим судом у порушення положень ст. 259 ЦПК України не складений.

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору.

Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ).

Разом з цим, на переконання апеляційного суду, надана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» ( а.с. 5 ), що підписана відповідачем, не слугує підставою для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки, зазначена довідка відповідно до наданої анкети-заяви не є складовою укладеного між сторонами договору.

Окрім цього, на підтвердження позовних вимог позивач надав, зокрема, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_3 відповідно до якої, картковий рахунок відповідача обслуговуюся іншим тарифним планом - «Універсальний, 55 днів» ( а.с. 99 ), дата якої відмінна від дати підписання анкети заяви.

Зазначене, на переконання апеляційного суду, додатково свідчить, що підписана довідка відповідачем про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» ( а.с. 5 ), не є належним доказом по справі, оскільки не містить жодної інформації стосовно предмету доказування відповідно до ст. 77 ЦПК України.

Отже, враховуючи зазначене, позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо передачі в кредит грошових коштів, розміру відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, а відтак, на переконання апеляційного суду, відсутні правові підстави для їх задоволення.

Згідно ж положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів про отримання відповідачем як кредитної картки, так і грошових коштів по ній на підставі анкети-заяви, договору №б/н від 12 жовтня 2010 року.

Разом з цим, надана виписка по рахунку, лист про зміни тарифу, фотокартки, довідка про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта, довідки про видачу кредитних карток, відповідні скріншоти ( а.с. 87-96, 97, 98, 99, 168, 169, 170, 171, 172, 173, 174 ) свідчать про наявність певних правових відносин між сторонами, проте, позивачем так і не доведено, що вони виникли на підставі неналежного виконання умов договору від 12 жовтня 2010 року, з приводу якого заявлені позовні вимоги.

Також, надані позивачем розрахунок, анкета-заява, довідка, умови та правила, копія паспорта, виписка по рахунку, лист про зміни тарифу, фотокартки, довідка про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта, довідки про видачу кредитних карток, відповідні скріншоти ( а.с. 3, 4, 5, 6-29, 30 87-96, 97, 98, 99, 168, 169, 170, 171, 172, 173, 174 ) на переконання апеляційного суду, також не свідчать про обґрунтованість заявлених позовних вимог, і зокрема, про надання відповідачу грошових коштів на умовах зазначеного товариством правочину, оскільки вони не можуть бути віднесені до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження зазначених обставин у відповідності до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Окрім іншого, зазначені документи і, зокрема, анкета-заява, є копіями невідомого походження, а відтак не є належними та допустимими доказами у справі і за цих обставин.

Копіями невідомого походження, як зазначено в правових позиціях Верховного суду України, викладених у справах №6-57743св10, №6-29420св10, що є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставлення із оригіналом.

Таку можливість позивачем не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій.

Однак, судом першої інстанції при ухваленні рішення в порушення вимог закону не встановлено та не з'ясовано жодної обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Також, зазначене, узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, встановлені судом другої інстанції, знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За таких обставин, враховуюче зазначене, оскаржуване рішення підлягає скасування, а відтак, апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову за його необґрунтованістю у відповідності до вимог та на підставі положень ст.ст. 16, 638, 1046-1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-80, 263-265, 374, 376 ЦПК України.

При цьому, доводи відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 ( а.с. 149-155 ), зокрема, про те, що ним не підписані умови та правила, тарифи банку не можуть буди складовою частиною договору, з точки зору суду другої інстанції та з врахуванням викладеного, є правовою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

О.П. Коцюрба