Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне і вмотивоване)

29 березня 2018 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Андреєва В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Петрової С.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року до суду звернулась позивач з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька до Туреччини з 20.05.2018 року по 02 червня 2018 рік.

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 28 квітня 2004 року по 27 жовтня 2008 року, який був розірваний на підставі рішення Дзержинського міського суду від 19.09.2008 року. Від шлюбу вони мають малолітню доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина з народження і по теперішній час проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та її розвиток не надає. Більш того, відповідач не надає у передбачуваному законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої доньки за кордон для відпочинку та оздоровлення. Вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька ОСОБА_3 шкодить інтересам дитини, порушує її право на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.

Позивач просила розглянути справу за її відсутності, вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не інформував. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 19.09.2008 року було розірвано. Про це також свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу. З свідоцтва про народження вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_2 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3

Судом встановлено, що дитина мешкає разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено довідкою №б/н від 19.12.2017 року. ОСОБА_2 направлявся лист, в якому позивач просила останнього з'явитися до нотаріальної контори для надання дозволу на виїзд дитини. Однак, він не з'явився. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та її розвиток не надає.

На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий в'їзд та виїзд дитини за кордон.

У зв'язку з цим суд зазначає.

Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України".

Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2012 року №724), встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою.

У відповідності до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

З урахуванням вимог діючого законодавства та викладених вище обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_3 до Туреччини без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 з 20.05.2018 року по 02.06.2018 рік.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 263, 265, 280 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, тимчасовий дозвіл на виїзд/в'їзд за межі території України до Туреччини малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 на період з 20 травня 2018 року по 02 червня 2018 рік.

Дозволити ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 оформляти документи для тимчасового виїзду за кордон дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 до Туреччини на період з 20 травня 2018 року по 02 червня 2018 рік.

Апеляційна скарга на рішення суду позивачем подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд Донецької області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений 10 квітня 2018 року.

Суддя: