Справа № 214/6188/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 квітня 2018 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Прасолова В.М.

при секретарі - Євтушенко В.С., Усік М.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

за участю представників відповідача - Дубовик С.В., Волошиної Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_1, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24 до ПАТ «Криворіжгаз» про визнання права на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок ПАТ «»Криворіжгаз», визнання за ПАТ «Криворіжгаз» зобов'язання виконати певні дії, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися з позовом до ПАТ «Криворіжгаз» (далі за текстом «ПАТ»), в якому просять: визнати право за побутовими споживачами природного газу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_1, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24 на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок ПАТ «Криворіжгаз»; визнати, що ПАТ відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу» зобов'язано за свій рахунок в термін до 1 січня 2018 року здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам природного газу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_1, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_26, ОСОБА_24

В обґрунтування позову вказують наступне. На підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 № 2500 між ними, позивачами, та ПАТ був укладений типовий договір постачання природного газу споживачам.

Відповідно до п. 1.3. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 №2498, цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Зазначають, що доказом факту приєднання всіх споживачів до Типового договору розподілу природного газу є щомісячне споживанням ними природного газу та здійснення щомісячної сплати рахунків за спожитий природний газ, тому права та обов'язки споживачів виникли з однієї підстави та, що предметом даного спору є однорідні права та обов'язки.

Права та обов'язки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V «Права та обов'язки споживача» та Розділом VІ «Права і обов'язки Постачальника». Зміст типового договору, викладений постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 № 2500, констатує, що права та обов'язки для всіх споживачів є ідентичними.

В червні 2017 року ним, позивачами, що є споживачами будинку АДРЕСА_1 були проведені загальні збори співвласників багатоквартирного будинку. З метою забезпечення раціонального використання природних ресурсів та забезпечення оплати кожним споживачем фактично спожитого об'єму газу на даних зборах було прийнято рішення щодо ініціювання звернення власників квартир, які не обладнані індивідуальними лічильниками газу, до ПАТ з заявами про забезпечення та встановлення індивідуальних лічильників газу за рахунок ПАТ на підставі статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Але, листом ПАТ від 17 серпня 2017 року № Кд 01.3.1-ЛВ-14766-0817 їм було повідомлено, що ПАТ не передбачено фінансування робіт з встановлення індивідуальних лічильників газу у кожній квартирі будинку АДРЕСА_1.

Даний лист вважають документальним підтвердженням порушення ПАТ прав споживачів на забезпечення та встановлення їм в квартирах індивідуальних газових лічильників до 1 січня 2018 року. ПАТ фактично визнало, що забезпечувати їх, споживачів природного газу індивідуальними газовими лічильниками в термін до 1 січня 2018 року підприємство не збирається.

Дану правову позицію працівників ПАТ вважають неправомірною, оскільки побутовим споживачам було відмовлено у забезпеченні та встановленні індивідуальних газових лічильників за рахунок ПАТ .

Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу», суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

У разі не встановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу» з метою забезпечення повного комерційного (приладового) обліку природного газу в побуті відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території було зобов'язано вжити заходи до оснащення в повному обсязі квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу: до 1 січня 2016 року - якщо природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі; до 1 січня 2018 року, - якщо природний газ використовується тільки для приготування їжі.

Відповідно до постанови НКРЕКП від 16 квітня 2015 року про видачу ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, ПАТ видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового і газу (метану) вугільних родовищ на території м. Кривий Ріг (крім житлового масиву Інгулець Інгулецького району в місті Кривий Ріг) та Криворізького району Дніпропетровської області в зоні розташування роздільних газопроводів, що перебувають у власності та користуванні ПАТ. На протязі 2011-2017 років ПАТ приймав від НАК «Нафтогаз України» природний газ та здійснював його постачання споживачам.

Наполягають, що таким чином, забезпечити комерційний облік природного газу кожному споживачу будинку АДРЕСА_1 зобов'язане газорозподільне підприємство - ПАТ в термін до 1 січня 2018 року.

Вказують, що Закон відокремлює категорії споживачів за видами споживання та не передбачає обов'язку встановлювати загальнобудинковий лічильник замість індивідуальних лічильників газу в квартирах кожного споживача газу. Крім того, будь-яких пільг для визначення черговості встановлення газових лічильників чинне законодавство не передбачає.

Вказують, що ПАТ є суб'єктом господарювання, що здійснює розподіл природного газу на території Саксаганського району м. Кривого Рогу. Згідно структури тарифу для споживачів на послуги розподілу природного газу ПАТ в період з 2011 року по теперішній час закладається встановлення квартирних лічильників газу, як це передбачено статтею 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», де визначено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, тобто покладено на ПАТ.

Даний факт підтверджується постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг з додатками від 28.12.2011 року № 150, від 28.03.2013 року № 311, від 27.06.2013 року № 776, від 30.12.2013 року № 1817, від 27.11.2014 року № 405, від 24.09.2015 року № 2400, від 29.12.2015 року № 3175, від 15.12.2016 року № 2294.

Зазначають, що під час розгляду Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу цивільної справи № 214/2435/17 за позовом побутових споживачів природного газу, що проживають в будинку АДРЕСА_2, про визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників у порядку захисту прав споживачів представником ПАТ Дубовик С.В. був визнаний факт включення в тариф на газопостачання для побутових споживачів природного газу плати за встановлення індивідуальних лічильників газу.

Взаємини між сторонами регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Законами України «Про захист прав споживачів», «Про житлово-комунальні послуги», «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 24 Конституції України Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Нормою ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язків для виконання сторонами. Згідно із вимогами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ст. ст. 662 та 663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у встановлений у договорі строк. Нормою ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування та досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Зважаючи на численні порушення ПАТ прав, вони, позивачі, вимушені звернутись до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу з даною позовною заявою в порядку захисту прав споживачів.

У судовому засіданні представник позивача Немченко А.М. позов підтримав повністю та підтвердив його зміст. Також, підтвердив свої письмові пояснення (т.№1, а.с.128-129), згідно яких, після вступу в силу Закону України «Про комерційний обіг газу», Кабінетом Міністрів України, на виконання норм даного закону було прийнято розпорядження № 259-р, від 25.04.2012 року «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», яким було встановлено, що Міністерству енергетики та вугільної промисловості разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями і суб'єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території належить: розробити та затвердити графік оснащення квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу в розрізі територій, на яких проводять господарську діяльність зазначені суб'єкти, та до 1 липня 2012 року подати їх Кабінетові Міністрів України; вжити заходів до оснащення в повному обсязі квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу: до 1 січня 2016 р., - якщо природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі; до 1 січня 2018 р.,- якщо природний газ використовується тільки для приготування їжі. На теперішній час це рішення КМ України є діючим, та повністю проігноровано і не виконується ПАТ. Зазначає, що відповідачем не виконується розпорядження КМУ №259-р від 25 квітня 2012 року. На виконання норм Закону України «Про комерційний обіг газу», та розпорядження КМУ №259-р, від 25.04.2012 року «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», Національної комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, були винесені постанови з додатками «Про встановлення тарифів на транспортування природного газу розподільними трубопроводами та постачання природного газу за регульованим тарифом для ПАТ, від 28.12.2011 року № 150, від 28.03.2013 року № 311, від 27.06.2013 року № 776, від 30.12.2013 року № 1817, від 27.11.2014 року № 405, від 24.09.2015 року № 2400, від 29.12.2015 року № 3175, від 15.12.2016 року № 2294, від 22.12.2016 року №2347, згідно даних постанов, абонентами м. Кривого Рогу за встановлення індивідуальних лічильників газу ПАТ було сплачено наступні кошти: у 2011 році - 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1,1 млн. доларів США; у 2012 році - 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1,1 млн. доларів США; у 2013 році - 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1,1 млн. доларів США; у 2014 році - 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1 млн. доларів США; у 2015 році - 54671 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 2,1 млн. доларів США; у 2016 році - 27792 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1 млн. доларів США; у 2017 році - 15619 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 0,6 млн. доларів США. Тобто, за час дії Закону України «Про комерційний облік природного газу» ПАТ з населення м. Кривого Рогу отримав 8 млн. доларів США на встановлення індивідуальних лічильників газу, що по курсу Національного Банку України на теперішній час складає 210 млн. гривень. В ПАТ зареєстровано 288000 абонентів, із яких 44000 абонентів (приватні домоволодіння) на момент 2011 року вже мали індивідуальні лічильники газу. Ці данні не є остаточними, так як багато мешканців м. Кривого Рогу, які мешкають у багатоквартирних будинках, за свої кошти встановили квартирні лічильники газу. Тобто ПАТ повинно було встановити індивідуальні лічильники газу 244000 абонентам за рахунок тих коштів, що перерахувало населення м. Кривого Рогу, а саме 210000000 грн., що на одного абонента склало 860 грн. (210 млн. грн. поділити на 244 тис. населення). Згідно даних Антимонопольного комітету України у Дніпропетровської області вартість одного індивідуального лічильника газу для населення марки «G1,6/2,5/4» на 2016 рік склала 834 грн. Із вищевказаних розрахунків вбачає, що населення сплатило103% від вартості лічильника газу. Вказує, що за встановлення індивідуальних лічильників газу ПАТ не мав законних підстав, згідно постанов НКРЕКП, отримувати прибуток.

Інші позивачі у судове засідання не з'явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності та зазначили, що позов підтримують повністю.

27 березня 2017 року представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та при цьому пояснила, що позивачі звернулися до суду після того, як ПАТ надав відповідь про відмову встановити індивідуальні лічильники газу, при цьому підставою для такої відмови була Постанова НКРЕКП. В подальшому були внесені зміни до Закону України «Про комерційний обіг газу», які набрали чинності з 19 січня 2018 року, порушень вказаного закону в його діючий редакції ПАТ не допустило. Наполягає, що ПАТ не зобов'язано встановлювати індивідуальні лічильники газу позивачам. Також підтвердила зміст письмових заперечень, відповідно до яких комерційний (приладовий) облік природного газу для побутових споживачів, у тому числі позивачів, здійснюється виключно на підставі спеціальних законодавчих і нормативних актів, зокрема, постанов Державного регулятора - Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (п. 32 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу»), а саме: Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Закону України «Про ринок природного газу», глави 5 розділу 9, глави 5 розділу 11 Кодексу газорозподільних систем, постанови НКРЕКП №547 від 31.03.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону, суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

В ч. 1 ст. 6 Закону не зазначено право абонента на індивідуальний лічильник газу, мова йде саме про обов'язок оператора ГРМ забезпечити встановлення як індивідуальних, так і загальнобудинкових лічильників газу, що забезпечить 100% облік спожитого газу населенням.

Вказує, що обов'язок на встановлення лічильнику газу трактується Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» лише з технічної точки зору як виконання робіт і не включає в себе поняття повного фінансування таких робіт за кошти ПАТ .

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел не заборонених законодавством.

Ст. 4 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», визначає виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу суб'єкта господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території та суб'єкта господарювання, який отримав відповідні дозволи для виконання робіт із встановлення вузлів обліку природного газу. Таким чином, у ПАТ виникає право, а не обов'язок виконувати роботи з оснащення лічильниками, у споживача - обов'язок щодо забезпечення комерційного обліку природного газу, споживачем якого він є, за рахунок різних джерел фінансування.

Зазначає, що на сьогодні фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів газорозподільних підприємств, що передбачені в структурі тарифу на послуги розподілу природного газу, а не за рахунок виділених бюджетних коштів на встановлення індивідуальних лічильників газу.

Враховуючи вищевикладене, з метою недопущення підвищення тарифів на розподіл природного газу, ліцензіатами з 1 жовтня 2015 року проводяться заходи щодо забезпечення споживачів обліком природного газу, зокрема, в частині запровадження масштабного встановлення будинкового обліку природного газу, що потребує значно менших коштів.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №547 від 31.03.2016 затверджено план розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016-2025 роки та джерела його фінансування по розділах згідно з додатком. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2347 від 22.12.2016 внесено зміни до Постанови НКРЕКП від 31.03.2016 №547

Згідно І розділу Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016 рік передбачено встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу за адресою: АДРЕСА_4, за рахунок ПАТ .

Згідно з пп. 1 п.6 Положення про НКРЕКП, затвердженого указом Президента України від 10.09.2014 №715/2014, НКРЕКП для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій має право: приймати у межах своєї компетенції рішення, що є обов'язковими до виконання суб'єктами природних монополій.

Відповідно до абз. 2 та 3 п. 13 вищевказаного Положення, рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями. Рішення НКРЕКП, прийняті в межах її повноважень, обов'язкові до виконання суб'єктами природних монополій.

Згідно п.1 ч. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг регулятор приймає обов'язкові для виконання рішення з питань, що належать до його компетенції.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 17 Закону «Про НКРЕКП», регулятор має право приймати рішення з питань, що належить до його компетенції, які є обов'язковими до виконання.

Таким чином, ПАТ не може відступати від положень, встановлених Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016-2025 роки, яка затверджена постановою НКРЕКП від 31.03.2016 №547та в подальшому Постановою НКРЕКП №2347 від 22.12.2016.

Пунктом 4 постанови КМУ від 16.05.2002 №620 передбачена можливість об'єднання споживачів в єдину групу для поліпшення ведення обліку природного газу. Рішення про необхідність об'єднання споживачів в єдину групу приймає оператор газорозподільної системи.

Згідно глави 5 розділу 9 Кодексу ГРС за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загально будинковий вузол обліку природного газу.

Ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем.

Постановою КМУ від 16.05.2002 №620 (згідно Постанови КМУ від 27.01.2016 №46) «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових або на групу будинків)» передбачено, що у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти.

Позивачі проживають за адресою: АДРЕСА_1, та в їх квартирах природний газ використовується виключно для приготування їжі, а тому суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані в термін до 1 січня 2018 року для зазначеної групи населення забезпечити встановлення лічильників газу.

При цьому, у разі не встановлення населенню у строки, зазначені у ч. 1 ст. 6 Закону, лічильників газу з вини суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 3 гл. 4 розділу 9 Кодексу ГРС, якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим) не забезпечений лічильником газу, фактичний об'єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по об'єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання.

Вказує, що права позивачів, які здійснюють оплату за природний газ згідно норм споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України, та які не забезпечені лічильником газу не порушені та після 1 січня 2018 року також не будуть порушені, так як у разі не встановлення лічильника газу з вини оператора ГРМ, такий споживач не може бути відключений, а нарахування відповідно залишаться на рівні встановлені постановою КМУ від 23.03.2016 року №203.

Обов'язок забезпечення саме індивідуальними лічильниками газу не передбачений ні Законом, ні умовами Типового договору розподілу природного газу, укладеного з позивачами.

Такої ж позиції дотримується Апеляційний суд Сумської області у справі №573/1695/16-ц.

Вважає, що позовні вимоги позивачів не відповідають вимогам, передбачених ЦК України, а також Законом України «Про захист прав споживачів» виходячи з наступного. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; ціну продукції визначено неналежним чином; документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано споживачу.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової шкоди); визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказує, що, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, наполягає, що вимоги позивачів не відповідають способам захисту прав, передбачених ст. 16 ЦК України, а позивачі не обґрунтовують свої вимоги та не вказують які саме норми матеріального права на їх думку порушено.

21 грудня 2017 року були внесені зміни до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», які набрали чинності 19 січня 2018 року.

Як передбачено ч.1 ст. 2 цього Закону, постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі - з 1 січня 2021 року.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел не заборонених законодавством.

Згідно ч. 2 ст. 2 цього Закону, суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Як передбачено ч. 2 ст. 3 зазначеного Закону, побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу: порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) встановлюються Кабінетом Міністрів України; для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення), які встановлять лічильники протягом 2018 року, відповідна компенсація здійснюється протягом 12 місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 6 вказаного Закону, суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані: забезпечити встановлення лічильників газу:а) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. У разі ненадання співвласниками багатоквартирного будинку згоди на встановлення загальнобудинкового лічильника газу суб'єктам господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється. Наполягає, що у зв'язку з вказаними змінами в Законі України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», відсутній предмет спору, позов є передчасним.

В подальшому 4 квітня 2018 року представник відповідача до суду не з'явилася, подавши заяву про відкладення судового засідання. Зважаючи на те, що представник відповідача у судові засідання не з'являвся, про час та місце розгляду справи ПАТ був повідомлений належним чином, не подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на підставі ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень представника позивача, судом проведено заочний розгляд справи.

Під час розгляду справи заявлялися клопотання про долучення доказів, які задоволені та про відкладення розгляду справи, які, за виключенням клопотання від 4 квітня 2018 року, також задоволені.

У судовому засіданні також безпосередньо досліджені наступні письмові докази: паспорти позивачів (т.№1, а.с.10, 15, 19-20, 24-25, 29, 33, 37-38, 42, 47, 51, 57, 63, 69, 75, 79, 83, 88-89, 92, 98, 102, 107), довідки про склад сім'ї позивачів (т.№1,а.с.11, 16, 23, 26, 30, 34, 39, 43, 48, 52, 58, 64, 70, 76, 80, 84, 90, 93, 99, 104, 108), заяви позивачів на встановлення індивідуального лічильника від: 24 липня 2017 року, 19 жовтня 2016 року, 14 листопада 2016 року, 11 жовтня 2016 року, 14 листопада 2016 року, 21 листопада 2016 року, 22 листопада 2016 року (т.№1, а.с.12, 17, 21, 27, 31, 35, 40, 44, 45, 49, 53, 54, 59, 60, 65, 66, 71, 72, 77, 81, 85, 91, 94, 95, 100, 105, 109), відповіді на заяви (т.№1, а.с.13-14, 18, 22, 28, 32, 36, 41, 46, 50, 55, 56, 61, 62, 67, 68, 73-74, 78, 82, 86, 87, 96, 97, 101, 102, 106, 110), розрахунок (т.№1, 157), депутатське звернення від 4 жовтня 2017 до Кабінету Міністрів України (т.№1, а.с.159), відповідь на звернення (т.№1, а.с.160), інформація про оснащення лічильниками (т.№1, а.с.162, 164, 166, 168, 170), депутатське звернення до УБЖП виконкому (т.№1, а.с.172-173), відповідь на депутатське звернення (т.№1, а.с.174), інвестиційна програма плану розвитку газорозподільної системи (т.№1, а.с.192-200), звернення Криворізької міської ради до ПАТ (т.№1, а.с. 201), відповіді НКРЕКП (т.№1, а.с.202, 207-208, 217-218), звернення Криворізької міської ради до ВР України (т.№1, а.с.203), звернення Криворізької міської ради до НКРЕКП (т.№1, а.с. 204), повідомлення Міністерства регіональної політики (т.№1, а.с.205-206).

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належним доказом інвестиційну програму (т.№1, 192-200), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги та заперечення, а саме планування відповідачем встановлення лічильників природного газу.

Суд вважає належним доказом розрахунок ПАТ сум, отриманих в структурі тарифу сум на встановлення лічильників (т.№1, а.с.157), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме отримання ПАТ сум на встановлення лічильників природного газу.

Суд вважає належними доказами інформацію про оснащення лічильниками (т.№1, а.с.162, 164, 166, 168, 170), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги та заперечення, а саме про встановлення лічильників природного газу.

Суд вважає належними доказами паспорти позивачів (т.№1, а.с.10, 15, 19-20, 24-25, 29, 33, 37-38, 42, 47, 51, 57, 63, 69, 75, 79, 83, 88-89, 92, 98, 102, 107), довідки про склад сім'ї позивачів (т.№1,а.с.11, 16, 23, 26, 30, 34, 39, 43, 48, 52, 58, 64, 70, 76, 80, 84, 90, 93, 99, 104, 108), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги та заперечення, а саме проживання позивачів в будинку АДРЕСА_3.

Заяви позивачів на встановлення індивідуального лічильника від: 24 липня 2017 року, 19 жовтня 2016 року, 14 листопада 2016 року, 11 жовтня 2016 року, 14 листопада 2016 року, 21 листопада 2016 року, 22 листопада 2016 року (т.№1, а.с.12, 17, 21, 27, 31, 35, 40, 44, 45, 49, 53, 54, 59, 60, 65, 66, 71, 72, 77, 81, 85, 91, 94, 95, 100, 105, 109) та відповіді на вказані заяви (т.№1, а.с.13-14, 18, 22, 28, 32, 36, 41, 46, 50, 55, 56, 61, 62, 67, 68, 73-74, 78, 82, 86, 87, 96, 97, 101, 102, 106, 110), суд вважає належними доказами, так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги та заперечення, а саме бажання позивачів встановити індивідуальні лічильники та відмову ПАТ в цьому.

Звернення (т.№1, а.с.159), відповідь на звернення (т.№1, а.с.160), (т.№1, а.с.172-173), відповідь на звернення (т.№1, а.с.174), інвестиційну програму (т.№1, а.с.192-200), звернення (т.№1, а.с. 201), відповіді (т.№1, а.с.202, 207-208, 217-218), звернення (т.№1, а.с.203), звернення (т.№1, а.с. 204), повідомлення (т.№1, а.с.205-206), суд вважає належними доказами, так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги та заперечення, а саме встановлення індивідуальних лічильників та відмову в цьому.

Суд, відповідно до ст. 78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Пояснення представника позивача про те, що в ПАТ зареєстровано 288000 абонентів, із яких 44000 абонентів (приватні домоволодіння) на момент 2011 року вже мали індивідуальні лічильники газу, що на зборах приймалося рішення щодо встановлення індивідуальних лічильників, що ПАТ 17 серпня 2017 року направляло листа про те, що фінансування таких робіт не передбачено, не підтверджені належними доказами, а тому судом не приймаються до уваги.

Твердження представника позивача щодо сум, перерахованих населенням м. Кривого Рогу на встановлення індивідуальних лічильників газу, не підтверджені належними доказами, а тому судом не приймаються до уваги.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Відповідно до постанови НКРЕКП № 1274 від 16.04.2015 року про видачу ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, ПАТ «Криворіжгаз» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ на території м. Кривий Ріг (крім житлового масиву Інгулець Інгулецького району в місті Кривий Ріг) та Криворізького району Дніпропетровської області в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності та користуванні ПАТ «Криворіжгаз», що встановлено на підставі відповіді (т.№1, а.с.202).

Відповідач на протязі 2011-2017 років приймав від НАК «Нафтогаз України» природний газ та здійснював його постачання позивачам, що встановлено судом на підставі розрахунку відповідача (т.№1, а.с.157).

Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_1, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24 проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1, що встановленопаспортами (т.№1, а.с.10, 15, 19-20, 24-25, 29, 33, 37-38, 42, 47, 51, 57, 63, 69, 75, 79, 83, 88-89, 92, 98, 102, 107), довідками (т.№1,а.с.11, 16, 23, 26, 30, 34, 39, 43, 48, 52, 58, 64, 70, 76, 80, 84, 90, 93, 99, 104, 108).

Споживачами з отримання природного газу, є позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_1, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_26, ОСОБА_24, що не оспорюється відповідачем.

Позивачі регулярно оплачували рахунки про сплату послуг з газопостачання, що не оспорюється відповідачем.

6 жовтня 2016 року виконком Криворізької міської ради повідомив Верховну Раду України про те, що мешканці міста відмовляються від встановлення приладів газу на весь багатоквартирний будинок, вимагають соціальної справедливості, адже багатьом городянам вже встановлені індивідуальні лічильники газу за рахунок складової тарифу. В цьому зверненні також зазначається, що ПАТ «Криворіжгаз» посилається на неможливість встановити лічильники до 1 січня 2018 року у зв'язку з відсутністю коштів. З аналогічними повідомленнями виконком Криворізької міської ради звертався до НКРЕКП, що встановлено зверненням (т.№1, а.с.203).

30 вересня 2016 року Криворізька міська рада звернулася до НКРЕКП з питання встановлення організацій, які можуть здійснювати діяльність з газопостачання та обслуговування газорозподільних систем, що встановлено зверненням (т.№1,а.с. 204).

24 жовтня 2016 року НКРЕКП повідомила Криворізьку міську раду стосовно встановлення лічильників газу, що встановлено повідомленням (т.№1, а.с.207-208).

18 листопада 2016 року Міністерство енергетики та вугільної промисловості України надало відповідь Криворізькій міській раді стосовно встановлення індивідуальних лічильників газу, що встановлено повідомлення Міністерства регіональної політики (т.№1, а.с.205-206).

В плані розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016-2025 роки передбачено встановлення загальнобудинкового вузлу обліку АДРЕСА_1, що встановлено інвестиційною програмою (т.№1, а.с.192-200).

Споживачі будинку АДРЕСА_1 зверталися до відповідача з приводу встановлення індивідуальних лічильників газу: ОСОБА_10 - 21 листопада 2016 року, ОСОБА_11, ОСОБА_19, ОСОБА_26, ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_20, ОСОБА_18, ОСОБА_7, ОСОБА_29, ОСОБА_6 - 19 жовтня 2016 року, ОСОБА_16 - 22 листопада 2016 року, ОСОБА_17 - 24 липня 2017 року, ОСОБА_21 - 11 жовтня 2016 року, ОСОБА_24, ОСОБА_22, ОСОБА_9- 14 листопада 2016 року, що встановлено заявами (т.№1, а.с.12, 17, 21, 27, 31, 35, 40, 44, 45, 49, 53, 54, 59, 60, 65, 66, 71, 72, 77, 81, 85, 91, 94, 95, 100, 105, 109).

На звернення мешканців будинку АДРЕСА_1відповідач надав відповіді, в якій не зазначив строки встановлення лічильників газу. Вказані обставини встановлені відповідями на вказані заяви (т.№1, а.с.13-14, 18, 22, 28, 32, 36, 41, 46, 50, 55, 56, 61, 62, 67, 68, 73-74, 78, 82, 86, 87, 96, 97, 101, 102, 106, 110)..

Відповідач оснащує лічильниками квартири та приватні будинки, що встановлено інформацією (т.№1, а.с.162, 164, 166, 168, 170).

До взаємин між сторонами належить застосувати норми Конституції України, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Як передбачено ст. 21 цього ж Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до п.п.3, 4, 7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як передбачено ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діяла до внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діяла до внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2494 (далі Кодекс), оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Як встановлено у судовому засіданні позивачі є споживачами природного газу, а відповідач ПАТ «Криворіжгаз» є оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до ст. 14 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

У судовому засіданні встановлено, що тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно ст.19 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Як передбачено ст. 20 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 20 цього Закону, споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Відповідно до п. 1.3. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498, цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Судом встановлено, що позивачі приєдналися до цього типового договору розподілу природного газу, так як щомісячно споживають природний газ та щомісячно сплачують рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов'язки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV. «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V. «Права та обов'язки споживача» та Розділом VІ. «Права і обов'язки постачальника». Зміст типового договору, викладений в постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2500, констатує, що права та обов'язки для всіх споживачів є ідентичними.

Згідно п. 2.1. даного договору, ПАТ «Криворіжгаз» взяло на себе зобов'язання постачати природний газ споживачам, в необхідних об'ємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов'язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Нормою ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язків для виконання сторонами. Згідно із вимогами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.21 ч.2 п.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно ст. 30 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Згідно Постанов НКРЕКП «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу», що були затверджені за період з 2011 року по 31.05.2017 рік, регулятором, до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб.м. природного газу. Так, згідно Додатку №1 до Постанови НКРЕКП №150 від 28.12.2011 року, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 м.куб. природного газу, які становлять 6,96 грн., а згідно Додатку №1 до Постанови НКРЕКП №1625 від 27.09.2016 року, в структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 м.куб. становлять 25,20 грн.

У судовому засіданні встановлено, що позивачі проводили оплату газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних.

Таким чином, відповідач зобов'язаний був надавати послуги, які оплачені позивачами та відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» » (в редакції яка діяла до внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), зобов'язаний був забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

Посилання представника відповідача на те, що НКРЕКП було затверджено розрахунок доцільності встановлення загальнобудинкових ВОГ згідно І Розділу Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Криворіжгаз» на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового ВОГ за адресою: АДРЕСА_1, визнано доцільним, суд вважає таким, що не звільняє його від обов'язку встановити індивідуальні лічильники позивачам. При цьому, суд виходить з того, що позивачі сумлінно виконували обов'язок щодо сплати отриманих послуг, а ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діяла до внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), який має вищу юридичну силу, чим рішення НКРЕКП, зобов'язував відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. При цьому, суд виходить з того, що тарифи формуються не позивачами, а належним органом, який при їх формуванні повинен був врахувати необхідні витрати, а позивачі сумлінно виконували обов'язок щодо сплати отриманих послуг.

Також суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення та ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

У судовому засіданні встановлено, що позивачі висловили волевиявлення на встановлення індивідуальних лічильників газу, а тому це їх волевиявлення не може бути порушеним. На переконання суду задоволення волевиявлення позивачів буде відповідати зазначеній державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню.

На переконання суду, встановлення позивачам індивідуальних лічильників буде забезпечувати оплату кожним з них саме того об'єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Тому відмова відповідача встановити до 1 січня 2018 року індивідуальні лічильники позивачам, яка вбачається з відповідей відповідача, суперечила вимогам законодавства, яке діяло до 20 січня 2018 року, порушувало права позивачів, мала дискримінаційний характер.

Як передбачено ч.1 ст. 2 Закону «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діє після внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі - з 1 січня 2021 року.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діє після внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел не заборонених законодавством.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діє після внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Як передбачено ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діє після внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу: порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) встановлюються Кабінетом Міністрів України; для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення), які встановлять лічильники протягом 2018 року, відповідна компенсація здійснюється протягом 12 місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діє після внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані: забезпечити встановлення лічильників газу:а) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. У разі ненадання співвласниками багатоквартирного будинку згоди на встановлення загальнобудинкового лічильника газу суб'єктам господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється. Наполягає, що у зв'язку з вказаними змінами в Законі України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», відсутній предмет спору, позов є передчасним.

Таким чином, після набрання чинності Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, позивачі також мають право на забезпечення їх відповідачем індивідуальними лічильниками газу, але представник відповідача у судовому засіданні цей обов'язок заперечує.

Обговорюючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діяла до внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. При цьому суду також враховує, що розпорядження КМ України № 259-р, від 25.04.2012 року «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», передбачено, зокрема, що суб'єктам господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території належить: розробити та затвердити графік оснащення квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу в розрізі територій, на яких проводять господарську діяльність зазначені суб'єкти, та до 1 липня 2012 року подати їх Кабінетові Міністрів України; вжити заходів до оснащення в повному обсязі квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу: до 1 січня 2016 р., - якщо природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі; до 1 січня 2018 р.,- якщо природний газ використовується тільки для приготування їжі.

У судовому засіданні встановлено, що саме на відповідача Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діяла до внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), був покладений обов'язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач повинен був вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. Оскільки відповідач отримав від позивачів оплату робіт з встановлення лічильників, то ПАТ за свій рахунок повинно було здійснити їх встановлення. У судовому засіданні відповідач не довів, що вживав будь яких заходів для фінансування вказаних робіт за рахунок будь-якого бюджету.

Стаття 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діє після внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), визначає, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету, крім коштів місцевих бюджетів; інших джерел не заборонених законодавством. був покладений обов'язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. Оскільки відповідач отримав від позивачів оплату робіт з встановлення лічильників, то ПАТ за свій рахунок повинно здійснити їх встановлення. У судовому засіданні відповідач не довів, що вживав будь яких заходів для фінансування вказаних робіт за рахунок будь-якого бюджету.

Заперечуючи проти позову ПАТ посилається на те, що НКРЕКП для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій має право: приймати у межах своєї компетенції рішення, що є обов'язковими до виконання суб'єктами природних монополій, рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями, рішення НКРЕКП, прийняті в межах її повноважень, обов'язкові до виконання суб'єктами природних монополій. Також посилається на те, що згідно п.1 ч. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг регулятор приймає обов'язкові для виконання рішення з питань, що належать до його компетенції, згідно п.1 ч. 2 ст. 17 Закону «Про НКРЕКП», регулятор має право приймати рішення з питань, що належить до його компетенції, які є обов'язковими до виконання, а тому, ПАТ не може відступати від положень, встановлених Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016-2025 роки, яка затверджена постановою НКРЕКП від 31.03.2016 №547та в подальшому Постановою НКРЕКП №2347 від 22.12.2016.

Суд приходить до переконання, що посилання відповідача на наявність вказаного Плану не звільняло його від обов'язку встановити індивідуальні лічильники, так як відповідачем не надано доказів вжиття ним заходів, спрямованих на внесення змін до вказаного Плану, які б забезпечували виконання ПАТ вимог ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», (як в редакції яка діяла до 20 січня 2018 року, так і в редакції яка діє з 20 січня 2018 року) . Тому ці заперечення відповідача суд відхиляє.

На підставі викладеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання за позивачами права на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок ПАТ «Криворіжгаз» є обґрунтованими. Спосіб захисту, обраний позивачами, відповідає вимогам ст. 16 ч. 2 п.1 ЦК України, якою передбачено, що одним із способів захисту права, є визнання права. Обраний позивачами спосіб суд знаходить ефективним.

Обговорюючи питання стосовно позовних вимог про визнання того, що ПАТ «Криворіжгаз» відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу» зобов'язано за свій рахунок, в термін до 1 січня 2018 року, здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам суд виходить з наступного. Зазначений позивачами термін, в який, на їх думку, відповідач повинен був встановити індивідуальні лічильники, узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діяла до внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року). Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діє після внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані: забезпечити встановлення лічильників газу: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Таким чином станом до 1 січня 2018 року обов'язок відповідача встановити позивачам індивідуальні лічильники саме до 1 січня 2018 року існував. Тому ці позовні вимоги до 1 січня 2018 року були повністю обґрунтованими, спосіб захисту, обраний позивачами, відповідав вимогам ст. 16 ч. 2 п.1 ЦК України, якою передбачено, що одним із способів захисту права, є визнання права. Разом з тим, оскільки 1 січня 2018 року сплинуло, визнавати що відповідач зобов'язаний встановити лічильники саме до цієї дати, суд не заходить підстав. Однак, виходячи з такої, передбаченої ст. 3 ЦК України загальної засади цивільного законодавства, як справедливість, суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частин задовольнити частково та визнати, що у відповідача був обов'язок встановити індивідуальні лічильники газу позивачам в строк до 1 січня 2018 року. Такий спосіб захисту прав позивачів суд знаходить ефективним.

Таким чином, суд вважає, що позивачі обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернулися до суду за захистом своїх прав.

Отже, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 13 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Також, суд враховує, що задоволення позову буду відповідати такому, передбаченому ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту оспорюваних прав позивачів.

При вирішенні справи суд також керується положеннями ч.4 ст. 263 ЦПК України, згідно якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на цю норму ЦПК України, суд бере до уваги, що відповідно до постанови Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі №908/1312/17 за позовом ПАТ «Запоріжгаз» до ОСББ «Будівельник» про укладення договору, суд зробив висновок, що із змісту Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов'язок встановлення відповідним суб'єктом господарювання - газорозподільними організаціями за власний рахунок лічильників газу для такої категорії споживачів природного газу як населення саме у вигляді таких приладів обліку природного газу, що дозволяють визначення обсягів споживання кожним окремими позивачем та що ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначає обов'язок газорозподільної організації встановити за власний рахунок саме квартирні прилади обліку в багатоквартирному будинку.

Відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір сумі 13440 грн. 00 коп. При цьому, суд виходить з кількості позивачів, які звільнені від сплати судового збору та розміру прожиткового мінімуму на час звернення з позовом.

Керуючись ст.ст.8, 24 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 526, 626, 629, 655 ЦК України, ст.ст.5, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.1, 2, 3, 6, 14, 19, 20, 21, 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст.3, 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діяла до внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року), ст.ст. 2,3 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції яка діє після внесення змін Законом України № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року, який набрав законної сили 20 січня 2018 року),ст.17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», ст.ст. 2, 4, 12, 13, 133, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_1, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24

до публічного акціонерного товариств«Криворіжгаз», місцезнаходження якого: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 1, - задовольнити частково.

Визнати право за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_1, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24 на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз», місцезнаходження якого: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 1, .

Визнати, що публічне акціонерне товариство «Криворіжгаз»,місцезнаходження якого: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 1, відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» було зобов'язано за свій рахунок, в термін до 1 січня 2018 року, здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_1, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз», місцезнаходження якого: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 1, на користь держави судовий збір в сумі 13400 грн. 00 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повне рішення складено 16 квітня 2018 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов