Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 725/2664/15-ц

провадження № 61-3757св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, акціонерний комерційний банк «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

представники відповідача публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»: Коссей ОлександрМікловшович, Кутковська Наталія Михайлівна,

треті особи: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький Олег Олександрович,

представник Служби у справах дітей Чернівецької міської ради - Никитенко Інна Леонідівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців у складі судді Піхало Н. В. від 10 листопада

2015 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької областіу складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Височанської Н. К., Лисака І. Н., від 11 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_9, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), треті особи: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О. О., про визнання недійсним договору іпотеки, виключення відомостей з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що її донька ОСОБА_10 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2011 року було розірвано. Її онука ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_3, яка належить на праві власності ОСОБА_4 Позивачу стало відомо про те, що 08 серпня 2006 року вказана квартира передана в іпотеку банку. Позивач вважала, що вказаний договір є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки на час його укладення в переданій в іпотеку банку квартирі проживали неповнолітні діти, а саме: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована в цій квартирі з 06 червня 2003 року, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований - з 09 серпня 2005 року.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просила суд: визнати недійсним договір наступної іпотеки від 08 серпня 2006 року № PCNL-OAJ/507/2006, укладений між ОСОБА_4 та

АКБ «Райффайзенбанк Україна», за умовами якого передано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_4

м. Чернівцях, а також виключити з Державного реєстру іпотек відомості про вказаний іпотечний договір щодо передачі в іпотеку виділеної частки нерухомого майна по АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_12, реєстраційний номер обтяження 3571785 та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, відомості щодо обтяження виділеної частки нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_2, іпотекою, що було внесено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О. О., зареєстровані 08 серпня 2006 року, реєстраційний номер обтяження № 3571897.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 10 листопада

2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір наступної іпотеки від 08 серпня 2006 року

№ PCNL-OAJ/507/2006, укладений між ОСОБА_4 та

АКБ «Райффайзенбанк Україна» та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О. О.

Зобов'язано виключити з Державного реєстру іпотек відомості про договір наступної іпотеки від 08 серпня 2006 року № PCNL-OAJ/507/2006 щодо передачі в іпотеку виділеної частки нерухомого майна, розташованого по

АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О. О., реєстраційний номер обтяження 3571785.

Зобов'язано виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, відомості щодо обтяження виділеної частки нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_2, внесені приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О. О. 08 серпня 2006 року, реєстраційний номер обтяження 3571897.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що є підстави для визнання іпотечного договору недійсним, оскільки між ОСОБА_4 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено спірний договір, предметом якого є квартира, право користування якою мала малолітня ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, без попередньої згоди органу опіки та піклування.

Під час розгляду справи, представник відповідача звернулась до суду із заявою про накладення на підставі статті 1057-1 ЦК України арешту на квартиру, яка є предметом іпотеки відповідно до спірного правочину, у задоволенні якої рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 10 листопада 2015 року, відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 11 лютого 2016 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 10 листопада

2015 року в частині відмови у застосуванні правових наслідків недійсності договору скасовано.

Заяву ПАТ «ОТП Банк» задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4

м. Чернівцях до виконання зобов'язань щодо виконання кредитних договорів від 04 серпня 2006 року № ML-0AJ/286/2006, № ML-0AJ/288/2006,

№ ML-0AJ/287/2006.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у застосуванні правових наслідків недійсності договору та ухвалюючи у цій частині нове рішення про задоволення заяви, апеляційний суд виходив із того, що оскільки спірний договір визнано недійсним, а грошове зобов'язання позичальника за кредитним договором не виконано, за заявою кредитодавця має бути накладений арешт на майно, яке було предметом застави.

03 березня 2016 рокуПАТ «ОТП Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Касаційна скарга мотивована тим, що неправдиве повідомлення батьком про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Крім того, ПАТ «ОТП Банк» зазначало, що хоча укладення договору і відбулося без дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права дитини, за захистом прав якої позивач звернулася до суду, на користування квартирою, що передана в іпотеку.

22 квітня 2016 року ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

25 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судами установлено, що 08 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено договір наступної іпотеки № PCNL-OAJ/507/2006, за умовами якого останній у рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами від 04 серпня 2006 року № ML-0AJ/286/2006, № ML-0AJ/288/2006,

№ ML-0AJ/287/2006 передав в іпотеку банку відокремлену частину житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, а саме: житлове приміщення (квартира АДРЕСА_1 що належить іпотекодавцю на праві власності.

Також, судами встановлено, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстрована та проживає ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено довідкою комунального підприємства житлово-ремонтного експлуатаційного підприємства від 19 травня 2015 року № 3, відомостями у паспорті ОСОБА_9, довідкою міської дитячої поліклініки від 16 квітня

2015 року № 36, довідкою дошкільного навчального закладу № 3 від 14 квітня 2015 року № 20, довідкою приватної загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів «Надія» від 14 квітня 2015 року № 25.

ОСОБА_9 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з

06 червня 2003 року, що також підтверджено листом Державної міграційної служби України в Чернівецькій області від 05 жовтня 2015 року № 73.01/11904.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оскаржуваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання договору наступної іпотеки недійсним, виключення відомостей з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна в інтересах малолітньої дитини - її онуки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. На обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що ОСОБА_9 проживала на час укладення оскаржуваного договору в квартирі АДРЕСА_1, договір наступної іпотеки був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування й тому повинен бути визнаний недійсним.

Судом установлено, що частина житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, а саме: житлове приміщення (квартира № 1), загальною площею 249,3 кв. м, у тому числі житловою площею 68,0 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_4 із 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на підставі рішення від 18 січня 2005 року № 20/1. 04 серпня 2006 року ОСОБА_4 уклав із АКБ «Райффайзенбанк Україна» кредитні договори № ML-0AJ/286/2006, № ML-0AJ/288/2006, № ML-0AJ/287/2006, в забезпечення виконання яких передав у іпотеку належну йому на праві власності квартиру. При укладенні іпотечного договору ОСОБА_4 приховав той факт, що право користування житлом у квартирі має малолітня дитина, й попереднього дозволу на вчинення оскаржуваного правочину орган опіки та піклування не давав.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, малолітня ОСОБА_9 не мала і не має права власності на спірну квартиру. Вона набула права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору наступної іпотеки, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_9 на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення

від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня

1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня

2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення ОСОБА_4 умов кредитного договору та в зв'язку з цим звернення банком стягнення на передану в іпотеку спірну квартиру - імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсним договору наступної іпотеки, примарного права малолітньої ОСОБА_9 на збереження саме цієї квартири як місця її проживання.

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову

від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 - постанову від 11 листопада

2015 року, справи № 6-1061цс15 - постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З урахуванням зазначених висновків, колегія суддів виходить із того, що в іпотеку ОСОБА_4 передав квартиру, яку отримав у 2005 році на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради, а не за рахунок отриманих у 2006 році кредитних коштів. Тому малолітня ОСОБА_9, як мешканець указаної квартири, яка має право користування житлом, не може бути виселена із неї без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на квартиру як на предмет іпотеки банк зверне стягнення.

Отже, правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Суд установив, що відповідач ОСОБА_4, батько малолітньої

ОСОБА_9, укладаючи оскаржуваний договір наступної іпотеки, повідомив нотаріусу неправдиві відомості про те, що в квартирі ніхто інший не проживає, в тому числі не проживають і неповнолітні діти.

З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду враховує також, що дії відповідача ОСОБА_4. під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про визнання іпотечного договору недійсним, тому ухвалені в справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 10 листопада

2015 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 11 лютого

2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», треті особи: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О. О., про визнання недійсним договору іпотеки, виключення відомостей з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнанні нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило