П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 2-20/12

Апеляційне провадження № 22-ц/796/3143/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Поліщук Н.В., Шахової О. В.,

при секретарі - Іваницькій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Шевченко Т. М. 19 січня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору купівлі-продажу; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та про визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності; за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання правочину частково недійсним; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору оренди від 01 грудня 2006 року; за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XIIПрикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пункту 8 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594, відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та про визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 задоволено, визнано недійсними абз. 4 п. 5, п. 6, п. 8 договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594, визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д. за реєстровим номером 1726, визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами: сарай (2 поверхи) під літерою «Б», басейн під літерою «В» та іншими спорудами згідно договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594, з моменту укладення цього договору, з усіма поліпшеннями (перебудовами, прибудовами, надбудовами) , разом загальною площею 1385 кв. м.; визнано недійсним п. 8.2 договору позики між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 від 21 жовтня 2003 року; визнано недійсним договір оренди між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 від 01 грудня 2006 року; зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_5 у здійснення права власності на будинок АДРЕСА_1; у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено; у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору позики від 21 жовтня 2003 року відмовлено (том VI а. с. 131 - 144).

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду місті Києва від 14 серпня 2013 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності задоволено; позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання правочину частково недійсним задоволено; позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору оренди від 01 грудня 2006 року задоволено (том VI а. с. 219 - 220).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено; апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задоволено частково; рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, та постановлено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 задоволено частково; визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстраційним номером 6594, з моменту його укладення; у іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року та додаткове рішення цього ж суду залишено без змін (том VIII а. с. 205 - 221).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, до якої приєдналась ОСОБА_3, та ОСОБА_5 відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня 2013 року в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року залишено без змін (том IX а. с. 209 - 214).

У червні 2017 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з заявою про ухвалення додаткового рішення і просила зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_5 у здійсненні права власності на будинок АДРЕСА_1, позначений на плані під літерою «А», як цегляний, нежитловою площею - 132,4 кв. м., житловою площею - 88,5 кв. м., біля якого знаходяться такі господарчі та побутові будівлі та споруди: сарай (2 поверхи) під літерою «Б», басейн під літерою «В» та інші споруди, згідно з договором купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстраційним номером 6594 (том XI а.с.99-101).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення (том XI а. с. 147 - 149).

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 06 лютого 2018 року надіслала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_3 повному обсязі.

Апеляційну скаргу, мотивувала, зокрема, тим, що оскаржувана ухвала не відповідає нормам чинного законодавства. Зазначає, що Голосіївським районним судом міста Києва не взято до уваги, що в рішенні вищевказаного суду від 17 червня 2013 року в частині зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_5 у здійсненні права власності на будинок АДРЕСА_1 відсутні посилання на договір купівлі-продажу, у якому конкретизовані технічні характеристики, що дозволяють ідентифікувати будинок з поміж іншого майна.

На думку скаржника, резолютивна частина оскаржуваної ухвали збільшує обсяг зобов'язань ОСОБА_3, оскільки на даний час загальна площа будинку становить 1386,4 кв. м., і тим самим порушує її конституційні права. Вищезазначена ухвала дає підстави державному виконавцю при виконанні судового рішення вважати, що обов'язок розповсюджується на все майно за адресою: АДРЕСА_1.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_11, підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_12, заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

ОСОБА_4 та ОСОБА_8, та /або їх представники в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними зворотними повідомленнями, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати справу за відсутності останніх.

Крім того, до канцелярії Апеляційного суду міста Києва 16 квітня 2018 року надійшла заява представника ОСОБА_13 - ОСОБА_14 про залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_8 - ОСОБА_13

Представники учасників справи, які з'явились в судове засідання заперечували проти задоволення даної заяви. Апеляційний суд міста Києва, порадившись на місці ухвалив відхилити дану заяву, оскільки таке правонаступництво не передбачене статтею 55 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення представників учасників справи, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, вказані заявником як підстави для ухвалення додаткового рішення не ґрунтуються на положеннях ст.270 ЦПК України, ОСОБА_3 зобов'язано не чинити перешкоди ОСОБА_5 у здійсненні права власності на будинок АДРЕСА_1,а тому відсутні правові підстави для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення суду.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Так, суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу дійшов вірного висновку про те, що підстави, на які посилається ОСОБА_3 для ухвалення додаткового рішення суду не відносяться до підстав, визначених статтею 270 ЦПК України.

В даному випадку, однією з позовних вимог, що ставив перед судом ОСОБА_5, було визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, з відповідними господарчими, побутовими будівлями та спорудами, а також на проведені поліпшеннями (перебудовами, прибудовами та надбудовами), згідно договору купівлі-продажу від 23 вересня 2012 року, з моменту укладення цього договору.

03 листопада 2015 року Апеляційний суд міста Києва, переглядаючи рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду місті Києва від 14 серпня 2013 року, ухвалив рішення, яким рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року скасував в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, та постановив в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 задовольнив частково, визнав за ОСОБА_5 право власності на спірний житловий будинок згідно з договором купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстраційним номером 6594, з моменту його укладення; у іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року та додаткове рішення цього ж суду залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 27 квітня 2016 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня 2013 року в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року, залишив без змін.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна №63095176 від 08 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Найда О.І. 06 липня 2016 року проведено державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, номер запису про право власності - 15314410, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна - 00.

В той же час, ОСОБА_3 зобов'язано не чинити ОСОБА_5 перешкоди у здійсненні ним права власності щодо вищевказаного об'єкту нерухомого майна, який має свої індивідуальні ознаки, що чітко визначені як в рішенні суду апеляційної інстанції, так і конкретизовані в договорі купівлі-продажу.

Таким чином, доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що в частині рішення суду щодо її зобов'язань зазначена лише адреса житлового будинку, який не відповідає технічним характеристикам житлового будинку, є необґрунтованими та спростовуються наведеним вище.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, а тому відхиляються колегією суддів.

За таких обставин, наявні підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року - без змін, як такої, що постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 270, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Н.В. Поліщук

О.В.Шахова

Повний текст судового рішення складено 19 квітня 2018 року