Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження №22ц/778/668/18
головуючий у 1 інстанції: Черткова Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора прокуратури Запорізької області в інтересах держави на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, ухвалене в м. Бедянськ 25 жовтня 2017 року по справі за позовом керівника ОСОБА_5 місцевої прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_5 міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Управління Держгеокадастру у ОСОБА_5 районі Запорізької області, реєстраційної служби ОСОБА_5 міськрайонного управління юстиції Запорізької області про визнання незаконним та скасування п.п. 5, 5.4 рішення ОСОБА_5 міської ради № 9 від 31.03.2010 року, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

8 лютого 2014 року керівник ОСОБА_5 місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись після уточнення на те, що що прокурорською перевіркою встановлено, що пунктом 5.5.4 рішення 80-ої сесії ОСОБА_5 міської ради V скликання від 31березня 2010 року № 9 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0837га для індивідуального дачного будівництва. На підставі зазначеного рішення 21 травня 2010 року ОСОБА_6 здійснила державну реєстрацію державного акта серії ЯК № 911783 на право власності на зазначену земельну ділянку.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15листопада 2013 року № 4589 земельну ділянку придбала ОСОБА_8

У ході прокурорської перевірки було встановлено, що ОСОБА_5 міська рада під час прийняття рішення № 9 від 31 березня 2010 року порушила положення чинного законодавства в частині підстав та порядку надання земельних ділянок у власність, і не мала права надавати у власність громадянам земельну ділянку на вулиці Курортній, 110 б у місті Бердянську Запорізької області. Отже, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку підлягає визнанню недійсним, а його державна реєстрація скасуванню.

Попереднім рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 2 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 4 серпня 2015 року, позов прокурора задоволено частково: визнано недійсним підпункт 5.5.4 рішення 80-ої сесії ОСОБА_5 міської ради V скликання від 31 березня 2010 року № 9 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», яким передано у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0837 га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: вул. Курортна, 110 б, м. Бердянськ, Запорізька область; визнано недійсним державний акт серії ЯК№911783 на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,0837 га для ведення індивідуального дачного будівництва, вартістю 73572 грн 30 коп., виданий ОСОБА_5 міською радою на імя ОСОБА_6, зареєстрований за реєстраційним номером 58 від 21 травня 2010 року; скасовано державну реєстрацію договору купівлі-продажу земельної ділянки&nbsp; від&nbsp;15 листопада 2013року № 4586, на підставі якого право власності на земельну ділянку площею 0,0837 га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: вул. Курортна, 110 б, м. Бердянськ, Запорізька область, кадастровий номер :07:002:0109, перейшло до ОСОБА_8.; зобовязано ОСОБА_8 повернути спірну земельну ділянку площею 0,0837 га територіальній громаді в особі ОСОБА_5 міської ради. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_8. відхилено, судові рішення у справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у цій справі заяву ОСОБА_8 було задоволено частково. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 2 лютого 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 4серпня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Новим рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року, яке переглядається, відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску прокурором строку позовної давності.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду заступник прокурора прокуратури Запорізької області в інтересах держави подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, розглядаючи цю справу в касаційному порядку Верховний Суд України в мотивувальній частині судового рішення зазначив, що у справі, яка переглядається, суди встановили, що пунктом 5.5.4 рішення 80-ої сесії ОСОБА_5 міської ради V скликання від 31 березня 2010 року № 9 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0837га для індивідуального дачного будівництва. На підставі зазначеного рішення 21 травня 2010 року за ОСОБА_6 проведено державну реєстрацію державного акта серії ЯК № 911783 на право власності на зазначену земельну ділянку. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 листопада 2013 року № 4589 її придбано ОСОБА_8

Задовольняючи частково позовні вимоги прокурора, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що спірна земельна ділянка на підставі статей 19, 20, 152 Земельного кодексу України, статті 90 Водного кодексу України, статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підлягає поверненню територіальній громаді м. Бердянська. При цьому суди вважали, що прокурор не пропустив строку позовної давності, оскільки на момент прийняття оскаржуваного розпорядження діяв пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, положеннями якого передбачалося, що на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Вирішуючи питання Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у цій справі виходила з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У цій справі відповідачі заявили про застосування позовної давності.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (далі ОСОБА_9 № 4176-VI) пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

ОСОБА_9 набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обовязки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав ;власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, зважаючи на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Скасовуючи зазначені попередні судові рішення у цій справі касаційний суд зазначив, що відсутність у Верховного Суду України процесуальної можливості зясувати дійсні обставини справи, зокрема причини пропуску прокурором строку позовної давності, перешкоджає ухвалити нове судове рішення, а тому справу слід передати на розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, фактично Верховний Суд України у цій справі встановив наявність факту пропуску прокурором строку позовної давності, направив справу до суду першої інстанції для перевірки наявності поважності причин пропуску такого строку.

Судом першої інстанції при новому розгляді справи встановлено, що 31 березня 2010 року ОСОБА_5 міською радою прийнято рішення № 9 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», п.п. 5, 5.4 якого затверджено проект відведення земельних ділянок та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 0,0837га, з присвоєнням поштової адреси: вул. Курортна 110-б для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації. На підставі зазначеного рішення 21.05.2010р. за ОСОБА_6 проведена державна реєстрація за реєстраційним номером 58 державного акту на право власності серії ЯК № 911783 на зазначену земельну ділянку (кадастровий номер :07:002:0109).

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна, виданої реєстраційною службою ОСОБА_5 міськрайонного управління юстиції Запорізької області від 10.11.2014 року, власником вищевказаної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 4589 від 15.11.2013 року, є ОСОБА_7

Посилаючись на те, що проведеною прокурорською перевіркою встановлено, що рішення ОСОБА_5 міської ради №9 від 31.03.2010 року, п.п. 5, 5.14 якого було затверджено проект відведення та передано у власність громадянці ОСОБА_6 земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, було прийнято з порушенням чинного законодавства, ОСОБА_5 місцева прокуратура Запорізької області в інтересах держави звернулася до суду з вказаним позовом 28.02.2014 року.

У позові прокурор посилається на те, що про обставини порушення ОСОБА_5 міською радою вимог водного та земельного законодавства під час прийняття 31.03.2010 року рішення №9 про передачу у власність громадянам земельних ділянок йому стало відомо з акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства у Запорізькій області від 08.05.2013 року.

На підтвердження порушення вимог земельного та водного законодавства під час прийняття спірного рішення прокурор надав суду акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 08.05.2013 року, здійснений Державною інспекцією сільського господарства в Запорізькій області на вимогу прокуратури Запорізької області та ОСОБА_5 міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів в природоохоронній сфері. В зазначеному акті встановлено, що затверджені рішенням ОСОБА_5 міської ради №9 від 31.03.2010 року проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок під індивідуальне дачне будівництво, зокрема і ОСОБА_6 не пройшли обовязкову державну експертизу, як це передбачено ст. 9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації", проведення якої є обовязковим під час відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

Дійсно, як зазначив суд першої інстанції, в матеріалах справи, міститься копія акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 08.05.2013 року, здійснений Державною інспекцією сільського господарства в Запорізькій області на вимогу прокуратури Запорізької області та ОСОБА_5 міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів в природоохоронній сфері. З акту не вбачається час проведення перевірки, місце її проведення та що саме перевірялося Державною інспекцією сільського господарства в Запорізькій області.

За вказаних обставин, суд вважав, що в розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК України відсутні правові підстави брати до уваги вказаний акт і саме день його складання вважати початком перебігу строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_5 міжрайонний прокурор звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області із позовною заявою про визнання незаконним та скасування п.п. 5, 5.14 рішення ОСОБА_5 міської ради від 31.03.2010 № 9 згідно штампу реєстрації суду 28.02.2014 року, а про існування спірного рішення ОСОБА_5 міської ради прокурору було відомо не пізніше, ніж з 11.11.2010 року (дата подання ОСОБА_5 природоохороним прокурором протесту на рішення ОСОБА_5 міської ради № 9 від 31.03.2010 року).

Даний факт встановлений постановою Дніпропетровського апеляційного Господарського суду від 28.01.2014 року по спрааві № 2а-0870/4513/11 за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_10 до ОСОБА_5 міської ради та ОСОБА_5 природоохороного прокурора про скасування рішення та визнання дій протиправиними.

Прокурор у справі, в тому числі і в ході апеляційного розгляду не спростовував факту обізнаності з оспореним рішення ради ще в листопаді 2010 року, однак при цьому вказував, що в цій справі позов заявлено з інших підстав, які стали відомі прокурору тільки в травні 2013 року, а тому на його думку строк позовної давності ним не пропущено.

Однак, суд попередньої інстанції вірно критично оцінив таку позицію прокурора, оскільки факт опротестування оспорюваного рішення прокурором ще в листопаді 2010 року, вказує як на обізнаність з самим рішенням ради, так і на наявну у прокурора можливість перевірити це рішення в повному обсязі. Оскільки перебіг цього строку починається не тільки з того часу коли особа довідалася про порушене право, а і з часу коли могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Законодавець фактично не повязує, можливість відліку позовної давності з моменту заявлення вимог щодо предмету спору з кожної окремої підстави.

При цьому, як зазначено, Верховний Суд України у цій справі вже встановив наявність факту пропуску прокурором строку позовної давності, направив справу до суду першої інстанції для перевірки саме наявності поважності причин пропуску такого строку. Однак прокурор при новому розгляді не вказував на поважні причини пропуску строку, а знову вважав, що такий строк не пропущено взагалі, атому і клопотання про поновлення строку звернення з позовом до суду від не заявив.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція ), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно положень ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Така заява про застосування наслідків пропуску позовної давності ще під час першого розгляду справи судом першої інстанції подавалася представниками відповідачів ОСОБА_5 міської ради та ОСОБА_7

Так, як встановлено, прокурор був обізнаний, чи міг бути обізнаним з порушеним правом не пізніше, ніж з 11.11.2010 року, а позов подав у цій справі подав 08.02.2014 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, причин поважності пропуску строку не вказав.

На підставі вищенаведеного, суд попередньої інстанції прийшов до висновку, що позовну заяву по даній справі було подано після спливу загального трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України, що є підставою для відмови у позові.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції, що з даним позовом у цій справі позивач звернувся поза межами встановлених законом строків позовної давності так як на такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги в тому числі і щодо не пропуску позивачем строку звернення до суду, невірним застосуванням судом норм законодавства, про наявність підстав для задоволення позову, про звернення до суду в межах строку з інших підстав, про наявність триваючого правопорушення, зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави задоволення позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Запорізької області в інтересах держави залишити без задоволення, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 20 квітня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: