Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 752/4039/16-ц

провадження № 61-6617св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО»,

представники відповідача: Алендар Юлія Ігорівна, Кобець РоманЮрійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 1 червня 2016 року в складі судді Мирошниченко О. В. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року в складі суддів: Волошиної В. М., Котули Л. Г., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО») про стягнення вартості відновлювального ремонту автомобіля «Hyundai Elantra», державний номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 37 880 грн 61 коп. та судових витрат у розмірі 551 грн 20 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 листопада 2015 року між нею та ПрАТ «СК «ВУСО» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 2-01, страхова сума складає 300 тис. грн, строк дії договору - до 27 листопада 2016 року.

31 грудня 2015 року о 20 год. 38 хв. у м. Києві на перехресті вул. Ізюмської та пров. Червоноармійського за участю автомобіля «Hyundai Elantra», державний номерний знак НОМЕР_1, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

3 січня 2016 року вона надала ПрАТ «СК «ВУСО» заяву про настання дорожньо-транспортної пригоди, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу, однак ПрАТ «СК «ВУСО» листом від 13 січня 2016 року відмовило їй у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що вона несвоєчасно повідомила страхову компанію про дорожньо-транспортну пригоду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 1 червня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_4 37 880 грн 61 коп. вартості відновлювального ремонту автомобіля.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пропущення двогодинного терміну повідомлення відповідача про настання страхового випадку було допущено позивачем з поважних причин, оскільки позивач перебувала поза межами м. Києва, а її чоловік повідомив страхову компанію 2 січня 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 1 червня 2016 року в частині стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_4 37 880 грн 61 коп. вартості відновлювального ремонту автомобіля скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_4 37 880 грн 61 коп. страхового відшкодування.

У решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору неправильно застосував норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки спірні правовідносини регулюються Законом України «Про страхування» та ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «СК «ВУСО» просить ухвалені в справі рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до помилкового висновку про стягнення з відповідача коштів на користь позивача.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить ухвалені в справі рішення залишити без змін, посилаючись на їх законність, обґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 31 грудня 2015 року о 20 год. 38 хв. на перехресті вул. Ізюмської та пров. Червоноармійського в м. Києві за участю автомобіля «Hyundai Elantra», державний номерний знак НОМЕР_1, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої зазначений автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Відповідно до рахунку-факторингу від 5 січня 2016 року сума збитків становить 38 070 грн 96 коп.

3 січня 2016 року позивачем до ПрАТ «СК «ВУСО» надано заяву про виплату страхового відшкодування у зв'язку із пошкодженням застрахованого автомобіля, однак листом від 13 січня 2016 року ПрАТ «СК «ВУСО» відмовило у виплаті страхового відшкодування та зазначило, що позивач порушила умови пунктів 4.2, 11.1.1, 11.1.2 договору добровільного страхування наземного транспорту (далі - Договір).

Відповідно до пункту п. 4.2 Договору страхувальник до зміни обставин (картини) події (місцезнаходження учасників дорожньо-транспортної пригоди, слідів настання страхового випадку і т. ін.), що сталася, але не пізніше, ніж через 2 години має повідомити про настання страхового випадку страховика (представника страховика) за телефоном і виконувати його інструкції.

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що у випадку, якщо виконання вказаних вимог було неможливо, страхувальник повинен надати документальне підтвердження наявності поважних причин.

Суд вважав, що неможливість виконання ОСОБА_4 вимог пункту 4.2 Договору щодо повідомлення страховика протягом 2 годин про настання страхового випадку підтверджується ваучером № 0020, з якого вбачається, що ОСОБА_4 придбала путівку для відпочинку у готелі СПА «Верхоли» у с. Соснівка Полтавської області з 25 грудня 2015 року до 5 січня 2016 року.

Відповідно до пункту 5.1 Договору ОСОБА_4 надала усі необхідні документи на підтвердження факту настання страхового випадку, отже, 31 грудня 2015 відбулась подія, що відповідно до пункту 4 Договору є страховим випадком.

Вирішуючи спір на користь ОСОБА_4, суд взяв до уваги правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-284цс15.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо поважності причин пропущення строку повідомлення відповідача про настання страхового випадку, разом із тим скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове рішення про стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_4 37 880 грн 61 коп. страхового відшкодування, мотивуючи тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору неправильно застосував норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки спірні правовідносини регулюються Законом України «Про страхування» та ЦК України.

Проте з висновками судів попередніх інстанцій суд касаційної інстанції не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 16 Закону України «Про страхування», статті 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 989 ЦК України страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором.

Пунктом 5 частини першої статті 991 ЦК України передбачено, що страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Пунктом 15.2 Договору підтверджено, що страхувальник ОСОБА_4 ознайомлена з умовами договору та згодна з ними.

Пунктом 10.5 Договору визначено, що при настанні події, що може бути кваліфікована як страховий випадок, слід діяти відповідно до розділу 4 цього договору, яким передбачено, що страхувальник до зміни обставин (картини) події (місцезнаходження учасників дорожньо-транспортної пригоди, слідів настання страхового випадку тощо), що сталася, але не пізніше, ніж через 2 години, має повідомити про настання страхового випадку страховика (представника страховика) за телефоном і виконувати його інструкції (пункт 4.2).

Пунктом 11.1.1 Договору визначено, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо страхувальник порушив свої обов'язки, передбачені розділом 4 цього договору.

Відповідно до пункту 10.4 Договору страхувальник зобов'язаний довести до відома осіб, що мають право керування застрахованим транспортним засобом, умови договору і вимагати від них дотримання цих умов.

Пунктом 12.3 Договору передбачено, що порушення умов цього договору особами, які допущені до керування застрахованим транспортним засобом, має ті самі наслідки, що і порушення умов договору страхувальником, зокрема відмова у виплаті страхового відшкодування.

Із довідки про дорожньо-транспортну пригоду від 12 січня 2016 року та письмових пояснень від 11 січня 2016 року вбачається, що особою, яка керувала забезпеченим транспортним засобом на момент настання дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_9, який мав виконувати положення договору, зокрема розділу 4 - дії страхувальника у разі настання події, що може бути кваліфікована як страховий випадок.

Позивач не заперечувала, що страхова компанія була повідомлена про настання дорожньо-транспортної пригоди 2 січня 2016 року, на момент повідомлення автомобіль не перебував на місці дорожньо-транспортної пригоди.

За таких обставин у судів не було підстав вважати, що позивач з поважних причин своєчасно не повідомила відповідача про настання дорожньо-транспортної пригоди, оскільки була поза межами м. Києва, з огляду на те, що таке повідомлення мав здійснити ОСОБА_9, який керував автомобілем, відповідно до положень пунктів 10.4, 12.3 Договору.

У поясненнях, наданих страховій компанії (а. с. 48) ОСОБА_9 зазначав, що на момент дорожньо-транспортної пригоди Договору у нього не було, із страхувальником ОСОБА_4 відсутній зв'язок з причин святкування Нового року. 2 січня 2016 року він дізнався номер договору та телефон страхової компанії й повідомив про страховий випадок.

Несвоєчасне повідомлення призвело до неможливості огляду аварійним комісаром місця дорожньо-транспортної пригоди, пошкодженого автомобіля на місці дорожньо-транспортної пригоди, фіксування інших обставин, які можуть мати важливе значення при визначенні страхового випадку.

Відповідно до пункту 2 Типового положення про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 січня 1998 року № 8 (далі - Типове положення), аварійний комісар - це особа, яка з'ясовує причини настання страхового випадку та визначає розмір збитків і відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Нацкомфінпослуг.

Унаслідок того, що аварійний комісар не виїхав на місце настання страхового випадку, страховик був позбавлений можливості скласти аварійний сертифікат.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страховоговідшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступникаабо третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком абоуповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Пунктами 16, 17 Типового положення передбачено, що на підставі проведеного дослідження і зібраних документіваварійний комісар складає аварійний сертифікат.Аварійний сертифікат -це документ, в якому зазначаються обставини і причини настання страхового випадку та розмірзаподіяної шкоди.

В аварійному сертифікаті зазначаються достовірні дані, які підтверджують об'єктивну інформацію про обставини і причини настання страхового випадку та розмір заподіяної шкоди.

Таким чином, внаслідок несвоєчасного повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди до зміни обставин (картини) події (місцезнаходження учасників дорожньо-транспортної пригоди, слідів настання страхового випадку і т. ін.), страховик був позбавлений можливості встановити всі істотні обставини настання страхового випадку, визначити розмір збитків, завданих застрахованому автомобілю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та скласти аварійний сертифікат.

Щодо посилання судів на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-284цс15, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

У правовій позиції зазначено про обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів (конкретно в справі № 6-284цс15) з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Оскільки судами у справі, яка переглядалася, встановлено, що факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами та ніким не оспорюється; відповідач, як особа, винна в дорожньо-транспортній пригоді, притягнутий до адміністративної відповідальності, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Разом із тим в справі № 6-284цс15 предметом спору була необґрунтованість регресного позову страхової компанії внаслідок невиконання обов'язку страхувальника за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строків на подання письмового повідомлення в порядку статей 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У справі, що розглядається у касаційному порядку, йдеться про договір добровільного страхування, а не обов'язкового, правовідносини за яким регулюються ЦК України та Законом України «Про страхування».

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Апеляційний суд, правильно зазначивши, що правовідносини сторін регулюються Законом України «Про страхування» та ЦК України, недоліків у рішенні суду першої інстанції не усунув та ухвалив нове рішення про задоволення позову.

Оскільки судами повно з'ясовані всі обставини справи, що мають значення, проте неправильно застосовані норми матеріального права, що регулюють правовідносини при укладенні договору добровільного страхування, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям у справі нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням наведеної норми, судові витрати за касаційний розгляд справи слід віднести за рахунок ОСОБА_4

Керуючись статтями 400, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 1 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення суми страхового відшкодування.

Судові витрати за касаційний розгляд справи віднести за рахунок ОСОБА_4.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

І. М. Фаловська

С. П. Штелик