Справа № 604/950/17
Провадження № 2/604/27/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області

в складі:

головуючого - судді Сташківа Н.Б.

секретаря судового засідання Гамана В.Т.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Підволочиську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями в с. Токи, вул. Грушевського, 29, Підволочиського району Тернопільської області,ОСОБА_4 дочка колишньої дружини, за вказаною адресою зареєстрована з 13 січня 2010 року, проте з 2014 року в житловому будинку не проживає, допомоги у веденні підсобного господарства не надає, участі в обслуговуванні житла не приймає, комунальних послуг не оплачує, чим, на думку позивача, порушує його права, як власника житлового приміщення. Між сторонами не було ніякої домовленості щодо збереження за відповідачем житлового приміщення, перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачу ніхто не створював. З огляду на вказане, а також, згідно вимог ст. 405 ЦК України, ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням зазначеним вище житловим будинком.

До початку розгляду справи, ОСОБА_3 подав заяву про зміну підстави позову та уточнення позовних вимог, де зазначив, що після одруження ОСОБА_5, без згоди позивача, здійснила свою реєстрацію та реєстрацію своєї дочки ОСОБА_4, у житловому будинку з надвірними будівлями в с. Токи, вул. Грушевського, 29, Підволочиського району Тернопільської області. ОСОБА_3 вважає, що немає жодних підстав вважати ОСОБА_4 членом його сімї, так як вона до свого повноліття проживала із своєю матірю - ОСОБА_5, з якою він розлучився у 2016 році, оскільки це був обовязок матері щодо виховання дитини, а з цих підстав ОСОБА_4 не набула права користування будинком позивача. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає. Позивач зазначає, що у майбутньому має намір при фінансовій можливості змінити своє місце проживання шляхом відчуження даного житлового будинку, проте факт реєстрації у будинку відповідача, буде значно ускладнювати укладення договору купівлі-продажу, чим порушується право на розпорядження майном. На підставі ст.ст. 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 4,19, 49 184, ЦПК України ОСОБА_3 просив усунути перешкоди у користуванні його майном - житловим будинком з надвірними будівлями за зазначеною вище адресою, шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування цим житловим приміщенням.

У запереченнях на позовну заяву ОСОБА_4 зазначає про те, що позовні вимоги вона не визнає, вважає їх безпідставними, вказує, що останній раз була вдома в листопаді 2017 року, там знаходяться всі її особисті речі, веде підсобне господарство, обробляє город та інше. В будинку, ОСОБА_4 виділена особиста кімната №1-8 згідно плану будинку. Також звертає увагу на те, що співвласником житлового будинку № 29 є також колишня дружина позивача ОСОБА_5, яка є її матірю, а у свідоцтві про її народження батьком записаний позивач ОСОБА_3. Тому вважає себе членом сімї власника житлового приміщення - житлового будинку по вул. Грушевського, 29, в с. Токи, Підволочиського району Тернопільської області. Крім того пояснила, що батько проявляє нещирість, усіляко чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а у червні 2016 року побив її чоловіка за що був притягнутий до кримінальної відповідальності. І, задля того, щоб уникнути конфлікту, вимушена була переїхати проживати у м. Тернопіль до свого чоловіка.

Ухвалою судді від 26.10.2017 року провадження у справі відкрито.

В судовому засіданні позивач та його представник уточнений позов підтримали посилаючись на обставини викладені у позові.

Відповідач та його представник проти позову заперечили, надавши пояснення аналогічні відзиву та письмовим запереченням.

Суд, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання що у задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи із наступних міркувань :

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником домоволодіння, розташованого за адресою: вул. Грушевського, 29, с. Токи, Підволочиський район, Тернопільська область, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.03.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10240022 від 29.03.2006 року.

Як вбачається з копії будинкової книги на цей будинок, за вищевказаною адресою зареєстрована відповідач ОСОБА_4 (до одруження - ОСОБА_5).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 13.01.2010 року вселилась у належний позивачу будинок разом з ОСОБА_5 (своєю матірю) та була у ньому зареєстрована як член сімї власника жилого приміщення - ОСОБА_3, що вбачається з копії відповіді на адвокатський запит вих. №125 від 14.09.2016р. Токівської сільської ради.

Рішенням Підволочиського районного суду від 16.08.2016 року у справі №604/584/16-ц розірвано шлюб, який зареєстрований 02.01.2010р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Відповідно до довідки про прописку №202, виданої 10 листопада 2017 року Токівською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області, в житловому будинку №29 по вул. Грушевського в с. Токи Підволочиського району Тернопільської області, зареєстрована ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Однак, відповідач не проживає за вказаною адресою.

З вироку Підволочиського районного суду від 05.09.2016 року у справі №1-кп/604/69/16, а також з довідки Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області від 06.11.2017р. №5238/112/01-2017, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем і її чоловіком за місцем їхнього спільного проживання виникали сімейні конфлікти.

Відповідно до актів обстеження умов проживання жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 від 10.10.2016р. № №144, 145, від 12.01.2017р. №41, вбачається, що комісія провела обстеження умов проживання та встановила зі слів самого ж позивача, що ОСОБА_4 не проживає в житловому будинку № 29 по вул. Грушевського в с. Токи, хоча там зареєстрована.

Разом з тим, в судовому засіданні з пояснень свідка ОСОБА_6 встановлено, що акти обстеження умов проживання позивача складались зі слів ОСОБА_3, обстеження належним чином не проводилось, один з актів складався у сільській раді і члени комісії не були присутні в його будинку, оскільки достовірно знали, що відповідача по справі не було, інші акти без підписів усіх членів комісії, або містять формулювання, котрі не відповідали дійсності.

Таким чином судом встановлено, що акти обстеження умов проживання позивача ОСОБА_3 надані із грубим порушенням вимог щодо їх оформлення, без додержання елементарних складових, а тому не можуть оцінюватися судом як належні докази.

З пояснень свідка ОСОБА_5 встановлено, що вона являється матірю відповідача по справі і постійно проживає разом із позивачем по справі ОСОБА_3, хоча і на даний час шлюб між ними розірвано. Спірний будинок, хоча і зареєстрований за позивачем, однак є їх спільною сумісною власністю і на даний час судом розглядається спір щодо їх спільно нажитого майна. Відповідач ОСОБА_4 є їх дочкою і постійно проживала разом із ними, однак після того як у її чоловіка та позивача по справі стався конфлікт - вони проживають у м. Тернополі, проте дочка постійно приїздить із внуком до них, провідує, допомагає по господарству, оплачує за неї інколи комунальні послуги, в будинку є її речі та речі її дитини.

Таким чином судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_4 являється членом сім»ї позивача ОСОБА_3 (його дочкою) і на даний час, у звязку з конфліктною ситуацією, що склалась між її чоловіком, нею та позивачем, вимушена проживати у м. Тернополі, тобто на думку суду із поважних причин і які у певній мірі не залежать від відповідача по справі.

Розглядаючи заявлену вимогу про усунення перешкод ОСОБА_3 у користуванні його майном житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами №29 по вул. Грушевського в с. Токи Підволочиського району Тернопільської області, шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням суд бере до уваги наступне:

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються права власності та права користування житлом і на час виникнення регулюються нормами Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2004 року, Житлового кодексу УРСР.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

З урахуванням положень ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних на те причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Згідно правової позиції ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 зазначено, що аналіз норм ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст. ст.383, 391, 405 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні позивачем ОСОБА_3 не доведено, а судом не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження викладених ним у позовних вимогах обставин, зокрема те, що відповідач по справі не являється членом його сімї і не проживає у спірному житловому будинку без поважних причин понад рік, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст. ст.383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 12, 13, 15, 19, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 209, 258, 263, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складання повного тексту судового рішення 02 квітня 2018 року.

Суддя Н.Б.Сташків