Справа № 699/163/18
Номер провадження № 2/699/271/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2018 року м. Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Линдюка В.С.,

секретар судового засідання Сміян А.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні у залі судових засідань Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Набутівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Корсунь-Шевченківська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом,

В С ТА Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з даним позовом у якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 1,0414 га, кадастровий номер :04:001:0137, у порядку спадкування за заповітом після смерті її діда ОСОБА_2.

Дана позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_2, який проживав за адресою: АДРЕСА_1. Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на дві земельні ділянки: площею 0,9783 га, кадастровий номер :02:004:0046, та площею 1,0414 га, кадастровий номер :04:001:0137, розташовані на території Бровахівської сільської ради, які належали померлому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 177131 та ЯМ № 316276, відповідно.

Померлий залишив заповіт, яким усе своє майно заповів позивачу, яка спадщину після смерті діда прийняла, шляхом постійного проживання разом з спадкодавцем нас відкриття спадщини. 12.12.2017 року їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на одну з вказаних земельних ділянок площею 0,9783 га, кадастровий номер :02:004:0046, що належала померлому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 177131. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину на іншу земельну ділянку позивач не може, оскільки згідно відомостей витягу з Державного земельного кадастру від 25.10.2017 року № НВ-017, як документ, що посвідчує право власності померлого ОСОБА_2 на неї, помилково вказано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 2316276, замість ЯМ № 316276.

З цих підстав державний нотаріус Бакуменко А.С. відмовилася видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну частку (пай), про що 16.12.2017 року було винесено відповідну постанову.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися.

Представник позивача, яка діє на підставі ордеру серії ЧР № 68558 від 09.02.2018 року, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача та підтримання позовних вимог. Крім того, просить судові витрати із відповідача на користь позивача не стягувати і залишити за позивачем.

Відповідач надіслав до суду письмову заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_1 та розгляд даної справи за відсутності представника органу місцевого самоврядування.

Корсунь-Шевченківська державна нотаріальна контора надіслала до суду письмову заяву про розгляд даної справи за відсутності її представника.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із учасників справи у судове засідання не з'явився.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за результатами підготовчого провадження, в порядку, встановленому ст. 207 ЦПК України.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов'язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_3, виданого 01.09.2014 року виконавчим комітетом Бровахівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

ОСОБА_2 за життя, крім іншого, відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 316276, виданого 20.10.2011 року на підставі розпорядження Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації № 472 від 21.12.2010 року, належала земельна ділянка площею 1,0414 га, кадастровий номер :04:001:0137, розташована на території Бровахівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

Відповідно до копії заповіту від 06.02.2008 року, посвідченого секретарем Бровахівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, померлий ОСОБА_2 належне йому на день смерті майно заповідав своїй онуці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Факт родинних відносин позивача з померлим ОСОБА_2, зокрема, що вона є його рідною внучкою, підтверджується: копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 від 02.08.2002 року, відповідно до якого після реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, змінила прізвище на ОСОБА_1; копією свідоцтва про народження ОСОБА_1, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_5, від 20.05.1980 року, відповідно до якого її матір'ю є ОСОБА_6; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 04.08.2017 року № 9 відповідно до якого батьком ОСОБА_6 є ОСОБА_2.

Позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2, оскільки на час її відкриття постійно проживала з померлим за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою № 266, виданою 14.12.2017 року виконавчим комітетом Набутівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України суд вважає загальновідомим той факт, що Бровахівська сільська рада Корсунь-Шевченківського району Черкаської області після об'єднання територіальних громад увійшла до складу Набутівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

До нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 подано лише ОСОБА_1

Після смерті ОСОБА_2 державним нотаріусом Бакуменко А.С. 25.10.2017 року заведено спадкову справу № 279/2017, реєстраційний номер у Спадковому реєстрі 61428168, та 12.12.2017 року ОСОБА_1, як спадкоємцю майна померлого ОСОБА_2, видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із земельної ділянки площею 0,9783 га, кадастровий номер :02:004:0046.

Водночас постановою державного нотаріуса від 16.12.2017 року ОСОБА_1 відмовлено, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0137 площею 1,0414 га, мотивуючи вказане тим, що вказана земельна ділянка належала померлому на підставі державного акта серії ЯМ № 316276, однак у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку в графі «документ що посвідчує право» вказано зайву цифру у номері державного акту - «2316276».

Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 25.10.2017 року № НВ-017, ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 1,0414 га, кадастровий номер :04:001:0137, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01324 від 20.10.2011 року серії ЯМ № 2316276.

Таким чином, у Державному земельному кадастрі відносно спірної земельної ділянки містяться помилкові відомості про номер державного акта, що посвідчує право власності на неї.

Водночас рішенням відділу Держгеокадастру у Корсунь-Шевченківському районі Черкаської області від 07.12.2017 року № РВ-017 позивачу відмовлено у внесенні змін до відомостей Державного земельного кадастру, з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам, оскільки права, які надійшли від реєстру речових прав відносно кадастрового номеру :04:001:0137 вже відпрацьовано.

Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України.

Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, крім іншого, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом її відкриття є день смерті особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Положеннями ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно змісту п.п. 4.15, 4.20 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, зокрема земельна ділянка, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку та витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті.

Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом.

Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Таким чином, якщо суть вимоги пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя.

Таким чином, оскільки право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу, допущена державним реєстратором помилка при реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі щодо відомостей про документ, який підтверджував право власності спадкодавця на земельну ділянку, не може бути перешкодою для обмеження права спадкоємця на отримання спадщини.

З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачем, а також те, що відповідачем визнано позовні вимоги, у суду відсутні сумніви про те, що померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 за життя на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 1,0414 га, кадастровий номер :04:001:0137, розташована на території Бровахівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, яка увійшла до складу його спадщини, а позивач є його єдиним спадкоємцем за заповітом, яка своєчасно прийняла спадщину померлого ОСОБА_2, що свідчить про наявність підстав для визнання за нею права власності на вказану земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Водночас з урахуванням позиції позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за нею, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача.

Крім вказаного, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову відповідно до квитанції ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» від 09.02.2018 року № 29751238, що становить 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп., підлягають поверненню їй з державного бюджету.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 12, 13, 76-82, 89, 141, 142, 200, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354-355, пп. 15.5 п. 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженкою АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_2, виданий 13.12.2005 року Корсунь-Шевченківським РВ УМВС України в Черкаській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, право власності на земельну ділянку площею 1,0414 га, кадастровий номер :04:001:0137, у порядку спадкування за заповітом після смерті її діда ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повернути з державного бюджету ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_2, виданий 13.12.2005 року Корсунь-Шевченківським РВ УМВС України в Черкаській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову відповідно до квитанції ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» від 09.02.2018 року № 29751238, що становить 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Черкаської області через Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Линдюк В.С.