Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Лупінос Я. В.,

учасники справи:

представник позивача (за первісним позовом) - ОСОБА_1,

представник відповідача (за первісним позовом) - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», за участю третьої особи - ОСОБА_4, про стягнення коштів за договором банківського вкладу та зустрічним позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», за участю третьої особи - ОСОБА_4, про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.03.2009 між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір №SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP»), відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав, а Банк прийняв грошові кошти (вклад) на строк вкладу, що встановлено Договором.

Строк дії вказаного депозитного договору складав 12 місяців з можливістю автоматичної пролонгації, дострокового розірвання, а також з можливістю поповнення вкладу. В подальшому, 15.10.2017 між ОСОБА_4, як первісним кредитором, і позивачем, як новим кредитором, укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимагати від ПАТ КБ «Приватбанк» виконання грошових зобов'язань в загальному розмірі 4061920 грн. 23 коп., які виникли на підставі депозитного договору від 16.03.2009 і складаються із суми вкладу та суми процентів по вкладу, нарахованих по 15.10.2017 включно.

Позивач посилався на те, що 15.10.2017 первісний кредитор передав йому за актом приймання-передачі документи, які підтверджують право вимоги до боржника, підстави його виникнення і суму, а саме: договір №SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009, додаткову угоду від 16.03.2009 до договору № SAMDN7661, квитанцію № 146977431 Tr.N САGRAGR69543 від 16.03.2009, виписку з депозитного рахунку від 03.09.2014 №19314808, розрахунок процентів та загальної суми заборгованості станом на 15.10.2017.

У подальшому первісний кредитор сповістив Банк про відступлення права вимоги, направивши йому повідомлення про відступлення права вимоги від 19.10.2017 та примірник підписаного договору відступлення права вимоги, в якому первісний кредитор просив якнайшвидше сплатити вклад та проценти на користь нового кредитора та зазначив реквізити його банківського рахунку. Позивач зазначив, що 23.10.2017 він направив відповідачу заяву про сплату грошових коштів та просив негайно сплатити на його банківський рахунок 4 061 920,23 грн., які є вкладом та нарахованими процентами за депозитним договором, укладеним між відповідачем і первісним кредитором.

Однак ПАТ КБ «Приватбанк» не виконав свого грошового зобов'язання. Вважаючи, що такі дії Банку порушують права та законні інтереси позивача, він звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором №SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 у розмірі 4 061 920 грн. 23 коп., з яких 2 469 253 грн. 43 коп. - сума вкладу, 1 592 666 грн. 80 коп. - нараховані відсотки.

ПАТ КБ «Приватбанк» через свого представника до початку розгляду справи по суті звернулось до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором банківського вкладу.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що згідно п. 1.2 договору відступлення права вимоги, укладеного 15.10.2017 між ОСОБА_4 (первісний кредитор) і ОСОБА_3.(новий кредитор) до нового кредитора переходить право вимагати від ПАТ КБ «Приватбанк» виконання грошових зобов'язань боржника в загальному розмірі 4061920,23 грн., які виникли на підставі договору №SAMDN7661 від 16.03.2009р. між первісним кредитором та ПАТ КБ «Приватбанк», які складаються з суми вкладу та нарахованих відсотків по вкладу за період по 15.10.2017 р. включно.

Право вимоги первісного кредитора до боржника, підстави його виникнення і відповідні нараховані суми підтверджуються згідно п. 1.3. договору відступлення права вимоги: договором № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009р; додатковою угодою від 16.03.2009р до договору № SAMDN7661 від 16.03.2009р; квитанцією № 146977431 від 16.03.2009р; випискою з депозитного рахунку від 03.09.2014р; розрахунком процентів та загальної суми заборгованості станом на 15.10.2017р. Вказані документи, за твердженням ПАТ КБ «Приватбанк», за своєю формою не можуть вважатись достатнім підтвердженням існування правовідносин між ним і первісним кредитором та підтвердженням права вимоги коштів у розмірі 4061920, 23 грн., оскільки документи не є оригіналами.

Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, а перелічені документи не підтверджують існування правовідносин між ПАТ КБ «Приватбанк» і первісним кредитором.

За таких обставин ПАТ КБ «Приватбанк» вважає, що договір відступлення права вимоги від 15.10.2017 не відповідає вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України і має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

У судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав, просив його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував з підстав його необґрунтованості.

Представник відповідача проти задоволення первісного позову заперечувала, та просила задовольнити зустрічний позов з підстав, викладених у ньому.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та повідомив, що зустрічний позов ПАТ КБ «Приватбанк» не визнає, а позов ОСОБА_3 вважає обгрунтованим.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 (а.с. 8-9).

Відповідно до квитанції № 146977431 від 16.03.2009 ОСОБА_4 перерахував відповідачу кошти в сумі 345170 грн. 23 коп. для зарахування на рахунок НОМЕР_2 за договором № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 і йому була видана електронна ощадна книжка НОМЕР_3 (а.с. 11).

За умовами договору № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 ОСОБА_4 розмістив на депозитному рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк» вклад у сумі 345170 грн. 23 коп. під 18 % річних строком на 12 місяців з 16.03.2009 по 16.03.2010 включно. Умовами вказаного договору передбачено неодноразове автоматичне продовження його строку без явки клієнта до банку при відсутності заяви клієнта про повернення вкладу.

Із даних виписки по рахунку від 03.09.2014 № 19314808 вбачається, що ОСОБА_4 станом на 16.03.2014 має 2469253 грн. 43 коп. на депозитному рахунку за договором № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 (а.с. 12-21).

Відповідно до розрахунку процентів та загальної суми заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» за договором № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009, сума процентів по вкладу за період з 17.03.2014 по 15.10.2017 становить 1592666 грн. 80 коп., а загальна сума заборгованості відповідача станом на 15.10.2017 становить 4061920 грн. 23 коп. (проценти за період з 17.03.2014 по 15.10.2017 1 592 666 грн. 80 коп. + сума вкладу 2 469 253 грн. 43 коп.) (а.с.22). Розрахунок здійснений відповідно до умов договору №SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги, за яким передається новому кредиторові.

У ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що за договором відступлення права вимоги від 15.10.2017 ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 право вимоги за договором №SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009, а саме право вимагати від відповідача виконання грошових зобов'язань в загальному розмірі 4061920 грн. 23 коп., які складаються із суми вкладу та суми процентів по вкладу, нарахованих по 15.10.2017 включно, а також право звертатися в досудовому, позасудовому та судовому порядку з вимогою виконання відповідачем грошового зобов'язання та інші права, які відповідно до законодавства України належать кредитору у зобов'язанні (а.с. 6).

Із матеріалів справи вбачається, що в день укладення договору відступлення права вимоги від 15.10.2017 ОСОБА_4 передав позивачу за актом приймання-передачі документів від 15.10.2017 документи, які підтверджують право вимоги до відповідача, підстави його виникнення і суму, а саме: договір № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009, додаткову угоду від 16.03.2009 до договору №SAMDN7661, квитанцію № 146977431 Tr.N САGRAGR69543 від 16.03.2009, виписку з депозитного рахунку від 03.09.2014 №19314808, розрахунок процентів та загальної суми заборгованості станом на 15.10.2017 (а.с. 7).

Таким чином на підставі договору відступлення права вимоги від 15.10.2017 у відповідності з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України позивач набув прав кредитора у зобов'язанні, що виникло на підставі договору № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009, укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4

Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності(банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 № 516, встановлено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до п. 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 14.08.2003 N337, яка діяла на час укладення договору № SAMDN7661, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Відповідно до ч. 3 ст. 1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

У п. 16 договору № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 закріплено право сторін достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору, що за умовами вказаного пункту договору має наслідком повернення вкладу та сплату процентів.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України (в редакції на час укладення договору № SAMDN7661) договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Судом встановлено, що у жовтні 2017 року первісний кредитор ОСОБА_4 направив відповідачу примірник договору відступлення права вимоги від 15.10.2017 та повідомлення від 19.10.2017 про відступлення права вимоги за договором № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009, в якому, зокрема, просив якнайшвидше сплатити вклад і проценти на користь позивача на банківський рахунок останнього (а.с. 23, 24), а позивач направив відповідачу заяву про сплату грошових коштів від 23.10.2017, в якій також просив негайно сплатити на його банківський рахунок вклад та проценти за договором № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 у загальному розмірі 4061920 грн. 23 коп. (а.с. 26). Таким чином, вкладник скористався передбаченим у депозитному договорі правом та ініціював дострокове розірвання договору.

Повідомлення первісного кредитора ОСОБА_4 та заяву нового кредитора ОСОБА_3 відповідач одержав, але не розглянув їх по суті та не виплатив грошові кошти за договором банківського вкладу.

Факт невиплати вкладу та процентів за вищевказаним договором новому кредитору ОСОБА_3 або первісному кредитору ОСОБА_4 представник ПАТ КБ «Приватбанк» визнав та не заперечував.

За правилом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У ч. 3 ст. 1058 ЦК України передбачено, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

В силу ч. 2 ст. 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до ч.1 ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У судовому засіданні представник позивача надав суду для огляду оригінали депозитного договору № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 та додаткової угоди до нього від 16.03.2009, квитанції № 146977431 від 16.03.2009, виписки по рахунку від 03.09.2014 № 1931480, тому у суду немає підстав для сумніву у достовірності укладення договору № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 та внесення коштів ОСОБА_4 на депозитний рахунок у банку.

Cуд критично ставиться до твердження представника ПАТ КБ «Приватбанк» про передачу ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 права вимоги за відсутності оригіналів документів, які підтверджують право вимоги за вказаним депозитним договором, оскільки такі оригінали були надані позивачем суду для огляду.

В судовому засіданні судом також оглянуті оригінали договору відступлення права вимоги від 15.10.2017, акта приймання-передачі документів за цим договором від 15.10.2017, розрахунок процентів та загальної суми заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 15.10.2017.

Тобто позивачем підтверджено належними та допустимими доказами факт відступлення ОСОБА_4 права вимоги за договором № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 на користь позивача ОСОБА_3 і розмір відступленої грошової вимоги за договором №SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 - 4061920, 23 грн.

Докази виплати банком грошових коштів ОСОБА_4 до моменту укладення договору відступлення права вимоги від 15.10.2017 у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, грошова вимога за договором №SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009 реально існувала на час укладення договору відступлення права вимоги від 15.10.2017.

Суд перевірив та погоджується із заявленою ОСОБА_3 сумою заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» за договором №SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009, розмір якої станом на 15.10.2017 становить 4061920 грн. 23 коп. (вклад 2469253 грн. 43 коп. + проценти за період з 17.03.2014 по 15.10.2017 - 1592666 грн. 80 коп.), оскільки розрахунок здійснений у відповідності до умов вищевказаного договору банківського вкладу і узгоджується з умовами договору відступлення права вимоги від 15.10.2017.

Натомість всупереч ст. 81 ЦПК України відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували факт укладення між ним та ОСОБА_4 договору банківського вкладу, відкриття рахунків за цим договором, надходження грошових коштів до банку для зарахування на депозитний рахунок та які б підтверджували припинення депозитних зобов'язань відповідача у зв'язку з їх виконанням.

Не спростував ПАТ КБ «Приватбанк» і факту відступлення ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 права вимоги за депозитним договором та розміру депозитних зобов'язань банку, заявленого позивачем.

Доводи ПАТ КБ «Приватбанк» про наявність підстав для визнання договору відступлення права вимоги від 15.10.2017 недійсним не знайшли свого підтвердження.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, на яку посилався ПАТ КБ «Привтабанк», підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частинах 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено, що договір відступлення права вимоги від 15.10.2017 вчинений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, при цьому його зміст не суперечить ні ЦК України, ні іншим актам цивільного законодавства, ні інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі. Крім того, вказаний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, про що свідчить, зокрема, передача первісним кредитором новому кредитору документів на підтвердження відступленого права вимоги, повідомлення первісним кредитором боржнику про відступлення права вимоги та пред'явлення новим кредитором до боржника вимоги про виконання зобов'язання. Отже, підстави для визнання договору відступлення права вимоги від 15.10.2017 недійсним відсутні.

Доказів невідповідності договору відступлення права вимоги від 15.10.2017 нормам частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України ПАТ КБ «Приватбанк» не надав, а обставини, на які він посилався, зокрема відсутність оригіналів документів, які б підтверджували право вимоги, не знайшли свого підтвердження, адже ОСОБА_3 надав оригінали вказаних документів суду для огляду. Відсутність у ОСОБА_4 права грошової вимоги за договором банківського вкладу на дату укладення договору про відступлення права грошової вимоги банк не довів, натомість наявні у матеріалах справи документи свідчать про відступлення дійсного, реально існуючого права вимоги ОСОБА_4 за договором банківського вкладу.

Інших підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 15.10.2017 ПАТ КБ «Приватбанк» не зазначив.

Таким чином, договір відступлення права вимоги від 15.10.2017 відповідає вимогам закону, є дійсним та породжує права і обов'язки сторін, обумовлені ним, а зустрічний позов ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання вказаного договору недійсним не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Невидача відповідачем суми вкладу та нарахованих процентів є такою, що позбавляє позивача права володіти та розпоряджатися належними йому на праві власності грошовими коштами та є порушенням прав власника, визначених ст.41 Конституції України та ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, а також прав споживача фінансових послуг банку.

Так, відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Отже споживачем є і та особа, яка хоч і не придбала (не замовила), але використовує продукцію для особистих потреб.

П. 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Згідно з п. 17 ст. 1 цього Закону, послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до п. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг, до яких, зокрема, належить залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" зазначено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають, серед іншого, із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

У Листі Верховного суду України від 01 лютого 2013 року «Судова практика Верховного суду України з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 pp.)» наголошено на тому, що сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законах № 1023-XII "Про захист прав споживачів та № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону N 1023-ХІІ.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на належну якість продукції та обслуговування.

Згідно з пунктом 2 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується висловлене споживачем волевиявлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Таким чином, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» не виконав зобов'язання, передбачені договором банківського вкладу і діючим законодавством, а позов ОСОБА_3 знайшов доведення в судовому засіданні і ґрунтується на чинному законодавстві, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню. Доводи зустрічного позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та спростовуються матеріалами справи.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 512, 514, 525, 526, 610, 629, 1058, 1060, 1061, 1066, 1074, 1075 ЦК України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», за участю третьої особи - ОСОБА_4, про стягнення коштів за договором банківського вкладу, задовольнити повністю.

Стягнути з публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; код в ЄДРПОУ - 14360570) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 2469253,43 грн. - депозитний вклад, 1592666,80 грн. - проценти за період з 17.03.2014 по 15.10.2017 за договором №SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16.03.2009, а всього стягнути 4 061 920 (чотири мільйони шістдесят одну тисячу дев'ятсот двадцять) гривень 23 (двадцять три) копійки.

У задоволенні зустрічного позову публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу від 15.10.2017 року, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата виготовлення повного тексту рішення - 16.04.2018.

Суддя О. В. Васильченко