Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 161/6047/16-ц

провадження № 61-12705св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Волинської області,

відповідач - ОСОБА_1,

представник відповідача - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу заступника прокурора Волинської області на рішення Апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Грушицького А. І., Данилюк В. А., Киці С. І., від 11 квітня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року заступник прокурора Волинської області в інтересах держави в особі: Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 04 січня 2013 року № 2-о «Про припинення державної служби ОСОБА_3», поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника управління Пенсійного фонду України у м. Луцьку з 04 січня 2013 року та стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_3 11 859,54 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 січня 2013 року до 21 червня 2013 року.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року постановлено стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_3 79 063,60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання постанови суду за період з 22 червня 2013 року до 23 березня 2015 року.

На виконання вищезазначених судових рішень згідно з наказами Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 5 червня 2015 року № 46-о та від 12 серпня 2015 року № 92-о проведено нарахування та виплату ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 90 923,14 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 5 червня 2015 року № 3705 та від 13 серпня 2015 року № 5078, а також постановами державних виконавців про закінчення виконавчих проваджень від 10 червня 2015 року та від 18 серпня 2015 року.

Ураховуючи те, що обов'язок відшкодування шкоди, завданої установі у зв'язку з оплатою звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, покладається на службову особу, за наказом якої працівника незаконно звільнено з роботи та незаконно затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі, прокурор просив суд у порядку регресу стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області 90 923,14 грн на відшкодування майнової шкоди та на користь прокуратури Волинської області 1 378 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року позов заступника прокурора Волинської області задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області 90 923,14 грн на відшкодування майнової шкоди, заподіяної у зв'язку з оплатою працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов заступникапрокурора Волинської області, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1, як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі, має відшкодувати шкоду, заподіяну установі, у розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року скасовано.

У задоволенні позову заступника прокурора Волинської області відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову заступникапрокурора Волинської області, виходив із того, що грошові кошти, виплачені ОСОБА_3Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області, не є шкодою у розумінні статей 134, 237 КЗпП України, тобто заподіяною з вини ОСОБА_1 унаслідок незаконного звільнення працівника.

Наявність постанови адміністративного суду, якою середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто не з установи, у трудових відносинах з якою знаходився незаконно звільнений працівник, а з іншої юридичної особи, не змінює суті правовідносин, що склалися між сторонами у справі.

Отже, прокурором не доведено наявності усіх обов'язкових елементів складу трудового правопорушення, у зв'язку з чим відсутні підстави для покладення на відповідача матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну установі.

У травні 2017 року заступник прокурора Волинської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав належної правової оцінки тому, що шкода, заподіяна установі у розмірі 79 063,63 грн, виникла у зв'язку з незаконним звільненням працівника і невиконанням ОСОБА_1 судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_3 При цьому перешкод, які б унеможливлювали виконати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року у відповідача не існувало, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Також апеляційний суд не врахував, що відповідальність у випадку, коли службова особа винна в незаконному звільненні працівника, настає незалежно від форми вини.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

03 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що згідно з наказом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 04 січня 2013 року № 2-о, підписаним його начальником, ОСОБА_1, припинено державну службу начальника управління Пенсійного фонду України у м. Луцьку ОСОБА_3 з підстав, передбачених пунктом 6 статті 30 Закону України «Про державну службу», .

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 04 січня 2013 року № 2-о «Про припинення державної служби ОСОБА_3», поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника управління Пенсійного фонду України у м. Луцьку з 04 січня 2013 року та стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_3 11 859,54 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 січня 2013 року до 21 червня 2013 року.

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 24 березня 2015 року № 25-о поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника управління Пенсійного фону України у м. Луцьку з 04 січня 2013 року.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року постановлено стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_3 79 063,60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання постанови суду за період з 22 червня 2013 року до 23 березня 2015 року.

Згідно з наказами Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 5 червня 2015 року № 46-о та від 12 серпня 2015 року № 92-о проведено нарахування та виплату ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 90 923,14 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 5 червня 2015 року № 3705 та від 13 серпня 2015 року № 5078, а також постановами державних виконавців про закінчення виконавчих проваджень від 10 червня 2015 року та від 18 серпня 2015 року.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У частині третій статті 61 ЦПК України 2004 року зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, у постанові Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року, ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2013 року та ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року суди встановили, що звільнення ОСОБА_3 проведено незаконно, тому наказ про звільнення, підписаний начальником Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, ОСОБА_1, скасовано, а її поновлено на роботі.

Факт невиконання рішення суду про поновлення на роботі підтверджено постановленням преюдиційної ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно з статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Отже, чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Таким чином, ОСОБА_1 як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційного суду про те, що наказ про припинення державноїслужби начальника управління Пенсійного фонду України у м. Луцьку ОСОБА_3 відповідач прийняв не одноособово, спростовуються матеріалами справи (а.с. 12 - 13).

Щодо не доведеності наявності усіх обов'язкових елементів складу правопорушення для покладення на ОСОБА_1 обов'язку покрити шкоду, заподіяну Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській областіу зв'язку знезаконним звільненням працівника і невиконанням відповідачем судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_3, то апеляційний суд не врахував, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються трудовим законодавством.

Саме до таких правильних висновків і дійшов суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Разом з тим, ураховуючи задоволення касаційної скарги, скасування рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, з ОСОБА_1 на користь прокуратури Волинської області підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 1 653,60 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Волинської області задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року скасувати, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Волинської областісудовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 1 653,60 грн (тисяча шістсот п'ятдесят три грн 60 коп.).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк