АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/3366/2018 р. Головуючий у 1 інстанції - Лиитвинова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4.04.2018 р. Апеляційний суд міста Києва в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника Міністерства внутрішніх справ України

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2018 р.

в справі за позовом Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

про стягнення відшкодування шкоди, завданої державі Україна.

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2018 р. відмовлено в задоволенні позову Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення відшкодування шкоди, завданої державі Україна.

В апеляційній скарзі представник Міністерства внутрішніх справ України просить це рішення скасувати і постановити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIIІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України в реакції Закону №2147VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративної-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одинець), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402- VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду в порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147- VIII від 03 жовтня 2017 року.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, відповідачі перебували на службі в позивача, обіймаючи у різні роки посаду начальника Департаменту кадрового забезпечення.

Так, відповідач ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника Департаменту кадрового забезпечення наказом МВС України від 25.01.2008 № 161 о/с та звільнений з органів внутрішніх справ у відставку за п.65 «а» (за віком) з 13.10.2010 р., згідно з наказу міністра МВС України від 28.09.2010 р. № 1700 о/с (а.с.128, 129).

З 28.09.2010 р. по 12.10.2010 р. на час перебування відповідача ОСОБА_1 у черговій відпустці, відповідач ОСОБА_2 виконував обов'язки останнього на посаді, а згідно наказу від 14.10.2010 р. № 1777 о/с міністра МВС України, його призначено начальником Департаменту.

Наказом від 11.11.2011 р. № 1188 о/с відповідача ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади (а.с.129, 130, 133).

Відповідач ОСОБА_3 був призначений на посаду начальника Департаменту кадрового забезпечення наказом міністра МВС України від 11.11.2011 р. № 1189 о/с, а звільнений 03.03.2014 з вказаної посади за наказом № 181 о/с від 28.02.2014 р. (а.с.131, 132).

Відповідно до п. 2.16 Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції України на ІУ квартал 2011 р. та на підставі направлень на проведення ревізії від 18.11.2011 р. № 260-262, від 29.11.2011 р. № 333 та від 12.12.2011 р. № 444 було проведено ревізію Міністерства внутрішніх справ України за період з 01.07.2009 р. по 01.11.2011 р. (а. с. 20-117).

Згідно акту ревізії від 13.02.2012 р. № 08-21/7 ревізію з питань штатної дисципліни, оплати праці працівників та грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу та нарахувань на заробітну плату проведено вибірковим способом за період 01.01.2011 р. по 01.11.2011 р., з охопленням наказів, розпорядження міністра, його заступників, книга «Журнал - Головна», реєстри синтетичного та аналітичного обліку, особові рахунки військовослужбовців та працівників, відомості нарахування заробітної плати, особові справи, табелі обліку робочого часу, тощо (а. с. 50-54).

Листом від 30.03.2012 р. № 08-17/555 Державна фінансова інспекція України повідомила Міністерство внутрішніх справ України про необхідність усунення виявлених ревізією порушень та недоліків, зокрема, зарахування до стажу служби періодів навчання в цивільних вищих навчальних закладах, що призвело до зайвої виплати надбавки за вислугу років окремим особам рядового та начальницького складу центрального апарату МВС України на загальну суму у розмірі 437,8 тис. грн., зазначивши, що тим самим завдано матеріальну шкоду державному бюджету у відповідному розмірі (а.с.118-120).

Згідно постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 7.03.2013 р. (справа № 2-а16088/12/2670), яка набрала законної сили 25.02.2014 р., суд задовльнив позов ДФІ України повністю та зобов'язав МВС України виконати пункт 1 вимоги ДФІ України від 30.03.2013 р. № 08-17/555, а саме : відшкодувати за рахунок винних осіб матеріальну шкоду, заподіяну недбалим виконанням службових обов'язків, що полягає у зарахуванні до стажу служби окремих осіб рядового і начальницького складу центрального апарату МУС України періодів їх навчання в цивільних вищих навчальних закладах, у порядку, визначеному Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 р. № 243/95-ВР (а.с.119, 121-123).

Згідно Висновку службового розслідування від 27.02.2015 р., затвердженого заступником міністра МВС України - керівником апарату Чеботарем С.І, проведеного комісією у складі Голови - Заступника директора начальника відділу Департаменту внутрішнього аудиту МВС України Асанова А. О. та членів комісії: Головного інспектора управління інспекції з особового складу Департаменту кадрового забезпечення МВС України Єника С.М. та Головного спеціаліста Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України Красюка В.В., на виконання ухвали Окружного адміністративного суду м.Києва від 07.10.2013 р. (справа 2-а16088/12/2670), вказано, що Державною фінансовою інспекцією під час перевірки не враховано вимоги пункту 2 Постанови КМ України від 17.07.1992 р. №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей», відповідно до якого, зарахування до стажу служби періодів навчання в цивільних вищих навчальних закладах здійснюється із розрахунку 1 рік навчання за 6 місяців служби.

Також, згідно вказаного висновку службового розслідування встановлено, що при виконанні ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва, від 06.08.2014 р. стосовно визначення розміру заподіяної шкоди окремо ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли складнощі щодо її розмежування, оскільки в акті ревізії ДФІ України від 13.02.2012 р. № 08-21/7 та у розрахунку до нього вказано кількість місяців та суму зайво виплаченої надбавки за вислугу років 122 працівникам центрального апарату МВС без зазначення періодів (місяць, рік) в яких виплачувалася ця надбавка, при цьому у розрізі кількості осіб кількість місяців коливалася від 4 до 34 і відрізнялася від фактичного часу перебування на посадах цих працівників.

Тому, відсутність інформації щодо періодів, у яких невірно розраховувалася надбавка за вислугу років унеможливила розмежування обсягів заподіяної державі шкоди окремо між кожною з винних осіб, зазначених в акті ревізії та ухвалі суду.

Із змісту зазначеного висновку також вбачається, що позивачем було направлено запити 12.01.2015 р. № 707/46 та від 30.01.2015 р. № 3532/46 до ДФІ з метою з'ясування періодів, у яких було зайво виплачено надбавки за вислугу років, по кожній конкретній особі, зазначеній у розрахунку, проте по суті порушеного питання відповідь не була отримана.

Таким чином, висновком констатовано, що неможливо розмежувати обсяг заподіяної державі шкоди окремо між кожною з винних осіб, зазначених в акті ревізії та ухвалі суду, а саме між відповідачами у справі. Тому, Комісія вважала б доречним розглянути питання щодо звернення до Окружного адміністративного суду м. Києва про скасування ухвали від 6.08.2014 р. № 2а-16088/12/2670, як такої, що не може бути виконаною.

Так, позивачем у комісійному висновку від 27.02.2015 р. за результатом службового розслідування, проведеного на виконання ухвали Окружного адміністративного суду м. Києві від 06.08.2014 р. № 2а-16088/12/2670, встановлено, що виконання вимоги Державної фінансової інспекції, викладена у п.1 листа від 30.03.2013 р. № 08-17/555, а саме відшкодування за рахунок винних осіб матеріальної шкоди, заподіяної недбалим виконанням службових обов'язків, що полягає у зарахуванні до стажу служби окремих осіб рядового і начальницького складу центрального апарату МУС України періодів їх навчання в цивільних вищих навчальних закладах, у порядку, визначеному Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 р. № 243/95-ВР, - не є можливою.

Як вбачається з матеріалів справи, рекомендація комісії службового розслідування зазначеного висновку не була виконана. Так само, як і вимога Державної фінансової інспекції від 30.03.2013 р. № 08-17/555 не була оскаржена у судовому або в адміністративному порядку.

Згідно ч.1, 2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Згідно ч.4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як встановлено, відповідачі не були учасниками розгляду справи № 2а-16088/12/2670 в Окружному адміністративному суді м.Києва, а із змісту судового рішення не вбачається встановлення обставин стосовно певної особи.

Так, відповідно висновку Верховний Суд України у постанові від 21.04.2015 р. (справа № 21-120а15), вимоги органу державного фінансового контролю спрямовані на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Про наявність збитків, завданих державі чи об'єкту контролю може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Так, встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не займали посади начальника Департаменту кадрового забезпечення МВС України з 01.01.2011 р. по 01.11.2011 р., що у вказаний ревізією проміжок часу її обіймав відповідач ОСОБА_2, що підтверджується відповідними наказами про призначення та звільнення.

Відповідно до п.п.19, 23 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою ВР України від 23.06.1995 р. № 243/95-ВР, у разі коли шкоду заподіяно кількома особами, має бути визначено точний розмір суми, що стягується окремо з кожної особи з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин.

Згідно роз'яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (із змінами, внесеними згідно постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.03.1997 р.), якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, у рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

Суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3,137 КЗпП, залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

За таких обставин суд дійшов вірного висновку щодо позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд також правильно вважав, що не можуть бути взяті до уваги доводи представників відповідачів щодо правомірності проведення зарахування до стажу служби окремим особам рядового і начальницького складу для виплати надбавки за вислугу років, періодів навчання у цивільних вищих навчальних закладах (з розрахунку 1 рік навчання за 6 місяців служби), як і проведення самої ревізії, оскільки, з цього питання постановлено судове рішення, що набрало законної сили, яке в касаційному порядку скасовано не було, і до предмету спору у даній справі не належить.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргупредставника Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2018 р. - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 12.04.2018 р.

Головуючий :

Судді :