АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року

місто Київ

справа №755/1525/15-ц

провадження №22-ц/796/721/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.,

суддів - Кравець В.А., Лапчевська О.Ф.

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва в складі судді Гончарука В.П. від 31 жовтня 2017 року у справі за позовом про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом про визнання квартири особистою приватною власністю,

встановила:

у січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

На обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_2 зазначав, що 18 квітня 1980 року у Центрально-Міському відділі ЗАГС м. Кривий Ріг він зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 У шлюбі в них народилося троє дітей, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 5 червня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Вказував на те, що під час шлюбу він купив для своєї сім'ї двокімнатну квартиру АДРЕСА_1єднання у місті Києві, дана квартира розташована на 1 поверсі 5-ти поверхового будинку, загальною площею 37,80 кв.м., з яких житлова площа складає 23,00 кв.м.

Посилаючись на те, що добровільно ОСОБА_1 не бажає поділити майно придбане під час перебування у шлюбі, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

На обґрунтування зустрічних вимог, зазначала, що з 1995 року шлюбні відносини між нею та ОСОБА_1 фактично припинилися, оскільки він в кінці грудня 1994 року пішов з родини та почав окреме життя, спільне господарство та спільний бюджет не велися, тобто шлюб існував формально.

Вказувала на те, що ОСОБА_2 не приймав участі коштами або працею у придбанні спірної квартири АДРЕСА_1, всі кошти на придбання квартири були зароблені нею, а також кошти бралися на придбання квартири в кредит в банківських установах. Крім того, в придбанні зазначеної квартири допомагали діти, які надавали кошти, що були отримані в якості гонорарів за участь у концертах.

Посилаючись на наведене, просила суд, задовольнити її позов, а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено, визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання квартири особистою приватною власністю, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а зустрічний позов задовольнити та визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначала, що суд не урахував, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинились з 1995 року, оскільки ОСОБА_2 в кінці грудня 1994 року пішов з родини, почав окреме життя, тому спільне господарство та спільний бюджет не велись.

Крім того, відповідач зауважує, що іпотека за спірну квартиру сплачувалася нею в період з 8 лютого 2005 року по 14 серпня 2006 року, а з метою дострокового погашення кредитної заборгованості за договором іпотеки, 11 серпня 2006 року було відчужено належну їй та дітям на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_5.

Вважала, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не з'ясував підстави набуття спірної квартири, джерело походження коштів, за які вона була придбана, при цьому матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження доводів ОСОБА_2 про доходи, які безпосередньо отримував він особисто.

В судовому засіданні ОСОБА_1, її представник, треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Третя особа: ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилась, про дату та час розгляду справи була повідомлена.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІ від 3 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.04.1980 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05.06.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Спірна квартира АДРЕСА_1 придбана під час перебування сторін у справі у шлюбі на ім'я ОСОБА_1, згідно договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С., зареєстрованого у реєстрі за № 736. На спірне житлове приміщення на ім'я ОСОБА_1 Київським міським БТІ видане реєстраційне посвідчення від 10.02.2005 р. № НОМЕР_1.

У договорі купівлі-продажу спірної квартири зазначено, що покупець ОСОБА_1 придбає квартиру за нотаріально посвідченою згодою чоловіка ОСОБА_2

Вартість спірної квартири становить 154 456,57 грн.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та була придбана з час перебування сторін у шлюбі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання квартири особистою приватною власністю, суд виходив з того, що стороною позивача за зустрічним позовом не надано суду належних доказів того, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , так як дана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та була придбана за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, виходячи з наступного.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 цього Кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Перевіряючи доводи ОСОБА_1, про те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, колегія суддів враховує наступне.

З матеріалів справи убачається, що 08.02.2005 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 31-3VV/02-2005И відповідно до п. 1.3 якого, іпотекодержатель видає іпотекодавцю кредит в сумі 18 000,00 доларів США, що на день укладення договору складає 95 409,00 грн.

08.02.2005 р. за договором купівлі-продажу, ОСОБА_1 була придбана квартира,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 154 456,57 грн.

З метою дострокового виконання зобов'язань за іпотечним договором, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 відчужили квартиру за адресою: АДРЕСА_5, що належала їм на підставі Свідоцтва № НОМЕР_2 про право власності на житло, виданого органом приватизації УЖКГ виконкому Криворізької міської ради 25.07.1997 р., зареєстрованого Комунальним підприємством «Криворізьке Бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 139п-350-350. Вартість квартири за згодою сторін становила 111 760,00 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на придбання квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_1 надавала особисті кошти у розмірі 111 760,00 грн. (які вона отримала після продажу квартири), що становить 72% від загальної суми сплаченої за її купівлю.

Кошти за придбання квартири у розмірі 42 696,57 грн. (154 456,57 - 111 760,00) є спільними коштами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та належали їм по 21 348,28 грн. кожному, що у процентному співвідношенні до загальної суми сплаченої за купівлю квартири становить по 14 %.

Таким чином, ОСОБА_1 належало коштів 86% (72%+14%) від загальної суми сплаченої за купівлю квартири, а ОСОБА_2 - 14%.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне, визнати за ОСОБА_1 право власності на 43/50 частини (що становить 86% коштів внесених за купівлю квартиру) квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 - 7/50 частини(що становить 14% коштів внесених за купівлю квартири) вказаної квартири.

Посилання ОСОБА_1 на те, що нею також на придбання квартири було залучено кошти у розмірі 71 815,88 грн. (46 315, 88 грн. (кошти отримані за договором № 2597 про цільовий житловий вклад від 22.10.2003 р.) + 25 500,00 грн. (кошти отримані від продажу 1/2 частини успадкованого домоволодіння в АДРЕСА_6,), не підтверджені належними та допустимими доказами.

Ураховуючи наведене, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В суді першої інстанції ОСОБА_1 за подання позову сплатила судовий збір у розмірі 3 500,00 грн., в суді апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги - 3 850, 00 грн.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення у справі, то на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в суді першої інстанції у розмірі 2 687, 50 грн. та судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції у розмірі 3 368,75 грн., що відповідає розміру її задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 268, 381, 383 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати право власності на 7/50 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4).

Визнати право власності на 43/50 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в суді першої інстанції у розмірі 2 687, 50 грн. та судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції у розмірі 3 368,75 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий: С.В. Кулікова

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Лапчевська