АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 546/912/16-ц Номер провадження 22-ц/786/669/18Головуючий у 1-й інстанції Беркута Л. Г. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року (час ухвалення рішення з 14.59 по 16.42; дата виготовлення повного тексту рішення - 05 січня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, після уточнення та збільшення позовних вимог, остаточно просила:

- встановити факт її проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1995 року по 2016 рік;

- визнати майно, набуте ними в період з 1995 року по вересень 2016 року, спільною сумісною власністю подружжя;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку та 1/2 земельної ділянки, площею 0,0989 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля Hyundai Elantra, кольору світлий металік, державний номерний знак НОМЕР_1.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що з 1995 року і по теперішній час вона проживає з відповідачем однією сім'єю як подружжя, ведуть спільне господарство, піклуються один про одного, мають спільний бюджет та побут, спільно несуть витрати, пов'язані з ремонтом житла, утриманням житла, а також придбанням побутової техніки, меблів та інших витрат, підтримують шлюбні стосунки.

Також вказувала, що від даних фактичних відносин мають спільну дочку ОСОБА_4, разом за спільні кошти розпочали та закінчили будівництво будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та придбали автомобіль Hyundai Elantra, утримували домашню птицю та худобу. З червня-липня 2016 року спільне життя та господарство не складається, але витрати на утримання будинку та оплату комунальних послуг здійснюють разом.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 вересня 2005 року по 01 вересня 2016 року.

Визнано земельну ділянку площею 0,0989 га та житловий будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 Полтавської області, а також 23/50 частини автомобіля Hyundai Elantra кольору світлий металік, державний номерний знак НОМЕР_1 - спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 23/100 автомобіля Hyundai Elantra кольору світлий металік, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,0989 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 вказував, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив всі обставини у справі, не звернув увагу на те, що між сторонами виникли відносини до набрання чинності СК України, тобто до 01 січня 2004 року.

Також вказував, що суд першої інстанції під час вирішення спору по суті не встановив чи спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці та не взяв до уваги ту обставину, що ОСОБА_3 ніяким чином не довела своєї участі у спорудженні будинку, та той факт, що позивачці не було відомо, за які кошти придбано спірний автомобіль.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено належними та допустимими доказами, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 03 травня 1995 року позивачка розірвала шлюб із ОСОБА_5 (т. 1 а.с.194).

У вересні 1995 року позивачка разом зі своєю старшою дочкою ОСОБА_6 переїхала до відповідача у будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1, де вона проживає по теперішній час. Даний факт сторонами не заперечується.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народилась донька ОСОБА_4 (т.1 а.с.8).

На підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Решетилівською селищною радою народних депутатів 16 листопада 1998 року, ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0989 га в межах згідно з планом для обслуговування житлового будинку і господарських споруд на території смт.Решетилівка Решетилівської селищної ради (т.1 а.с.54).

Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22 грудня 2017 року № 464/0/204-17 загальна вартість земельної ділянки станом на 2017 рік складає - 183 516,15 грн. (т.2 а.с.138).

У 1995 році розроблено робочий проект газопостачання житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.89-96).

30 червня 1996 року розроблено проект забудови земельної ділянки індивідуального забудовника за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.73).

06 лютого 1996 року складено акт виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.74), який власноручно підписано ОСОБА_2, а також пояснюючу записку до проекту забудови (т.1 а.с.75).

У лютому 1996 року ОСОБА_2 отримав будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику у АДРЕСА_1 (т.1 а.с.71).

Згідно акту приймання в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських будівель індивідуального забудовника від 16 серпня 1999 року (т.1 а.с.55) забудова спірного житлового будинку в АДРЕСА_1 розпочалась у червні 1996 року і закінчилась у липні 1999 року. Згідно вказаного акту на ділянці побудовано: житловий будинок, сарай, навіс, навіс, уборна, водопровід.

28 вересня 1999 року на підставі рішення Решетилівської селищної ради від 30 серпня 1999 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.53).

Згідно наданих ОСОБА_2 копій накладних та квитанцій ним придбано будівельні матеріали для будівництва спірного будинку: цегла біла - 5,4 шт., шифер у кількості 30 шт., камінь 20 одиниць, 1,5 тони цементу, саман-цегла 1000 шт., дерево 3 м. куб., склоблоки в кількості 20 шт. ( т.1 а.с.46, 82-88)

Як вбачається з трудової книжки НОМЕР_3 від 18 вересня 1991 року, у період з 09 липня 1993 року по 10 квітня 1997 року ОСОБА_2 працював пожежником у Решетилівській СНПЧ-17; з 01 червня 1997 року по 14 лютого 06 квітня 2004 року працював на посаді пожежного підрозділу по охороні складу і обслуговуванню матеріальних засобів у УДПО УМВС України в Полтавській області, з 06 квітня 2004 року - призначений на посаду сторожа складу непорушного запасу (т. 1 а.с.77-81).

Згідно довідки Решетилівського об'єднаного УПФУ Полтавської області № 856 від 24 жовтня 2016 року ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності, як інвалід ІІІ групи, з серпня 2002 року по жовтень 2016 року (т.1 а.с.61-66).

З довідки ГУ ДСУ з надзвичайних ситуацій у Полтавській області № 02-Г-265/12 від 09 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2, отримував заробітну плату: у 1993 році - 7,82818 грн.; у 1994 році - 95,62910 грн.; у 1995 році - 451,65300 грн.; у 1996 році - 738,08000 грн.; у 1997 році (з січня по квітень) - 274,51 грн. (т.1 а.с.186).

Згідно довідки Аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Полтавській області від 10 листопада 2016 року № 40.01-4671/45.06 ОСОБА_2 нарахована заробітна плата, яка становила: у 1997 році (з червня по грудень) - 630,44 грн.; у 1998 році - 1139,09 грн.; у 1999 році - 1243 грн.; у 2000 році - 1233,49 грн.; у 2001 році - 1772,97 грн.; у 2002 році - 3150,86 грн.; у 2003 році - 4458,74 грн.; у 2004 році - 4499,68 грн.; у 2005 році - 10656,69 грн.; у 2006 році - 13323,15 грн.; у 2007 році - 13111,25 грн.; у 2008 році - 15632,68 грн.; у 2009 році - 16980,30 грн.; у 2010 році - 19139,04 грн.; у 2011 році - 22905,01 грн.; у 2012 році - 28557,50 грн.; у 2013 році - 29908,85 грн.; у 2014 році - 33000,08 грн.; у 2015 році - 35153,86 грн.; у 2016 році - 33494,05 грн. (т.1 а.с.187-191)

Як вбачається з трудової книжки НОМЕР_4 від 13 листопада 1986 року, ОСОБА_3 працювала з 16 листопада 1993 року на посаді санітарки Шевченківської медамбулаторії Решетилівського району і 01 серпня 1995 року була звільнена у зв'язку зі зміною місця проживання. З 01 грудня 2000 року по 01 грудня 2001 року працювала гардеробником у Решетилівський РБК; з 28 грудня 2001 року по 22 грудня 2002 року отримувала виплати по безробіттю; з 09 вересня 2004 року по 02 вересня 2011 року працювала поваром у Решетилівському художньому професійному ліцеї, 02 вересня 2011 року переведена на посаду чергової по гуртожитку (т.1 а.с.181-184)

Відповідно до довідки про заробітну плату Решетилівського художнього професійного ліцею № 443 від 13 грудня 2016 року ОСОБА_3 отримувала заробітну плату: у 2004 році (з вересня по грудень) у розмірі 1063,25 грн.; у 2005 році у розмірі 4329,42 грн.; у 2006 році у розмірі5065,66 грн.; у 2007 році у розмірі 7470,53 грн.; у 2008 році у розмірі 8744,14 грн.; у 2009 році у розмірі 10925,57 грн.; у 2010 році у розмірі 13960,53 грн.; у 2011 році у розмірі 14069,86 грн.; у 2012 році у розмірі 18763,48 грн.; у 2013 році у розмірі 19768,05 грн.; у 2014 році у розмірі 22774,28 грн.; у 2015 році у розмірі 30224,35 грн.; у 2016 році у розмірі 24302,95 грн. (т.1 а.с.193).

Згідно довідки СТОВ «Пасічники» № 731 від 07 листопада 2001 року ОСОБА_3 згідно з договором № 127 від 13 березня 1989 року працювала в рільничій бригаді по вирощуванню цукрових буряків та овочів та отримувала заробітну плату: у 1998 році (з 3 березня по листопад) - 1430,00 грн.; у 1999 році (з 3 березня по листопад) - 1540,00 грн.; у 2000 році (з 3 березня по листопад) - 1270,00 грн.; у 2001 році (з 3 березня по листопад) - 1327,00 грн. (т. 2 а.с.2).

Відповідно до довідки, виданої секретарем селищної ради ОСОБА_7 та депутатом селищної ради ОСОБА_8 при свідках ОСОБА_9 та ОСОБА_10, ОСОБА_3 проживає з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 з 1995 року по теперішній час. За ці роки вели спільне господарство, а саме: тримали поросят, кролів, гусей, 1998-2000 роках вирощували городину: огірки та помідори на продаж. ОСОБА_3 має пай покійного батька ОСОБА_11 у СТОВ «Обрій», який отримувала зерном, яке йшло для годівлі домашніх тварин і птиці. Також їй належить за заповітом земельна ділянка розміром 0,40 га в с. Дружба, на якій сіяли зерно, яке використовували в домашньому господарстві (т. 2 а.с.1).

На підтвердження факту спільного проживання сторін, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивачем надано сімейні фотокартки (т.1 а.с.42-44).

В ході розгляду справи судом першої інстанції проведено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизи, за результатами яких складено відповідні висновки № 04-17 від 27 лютого 2017 року щодо можливого розподілу житлового будинку та земельної ділянки між сторонами в натурі. (т. 2 а.с.43-57).

Згідно листа ТОВ «КД ТРЕЙД ЛТД» № 0510-01від 05 жовтня 2016 року ОСОБА_2 12 травня 2015 року здійснено купівлю-продаж транспортного засобу HYUNDAI ELANTRA у ОСОБА_12 за 149 000,00 грн., при цьому оформлена довідка-рахунок серія ВІА №643752 від 12 травня 2015 року (т. 1 а.с.58).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ 083939 ОСОБА_2 є власником автомобіля HYUNDAI ELANTRA, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску (т.2 а.с 103).

Як вбачається з розписки, наданої відповідачем в суді першої інстанції, від 11 травня 2015 року, у присутності двох свідків - ОСОБА_13 та ОСОБА_14, ОСОБА_2 отримав від своєї матері ОСОБА_15 грошові кошти у сумі 80 000,00 грн. на придбання спірного автомобіля HYUNDAI ELANTRA (т.1 а.с.59).

Згідно висновку експерта № 020617 судової автотоварознавчої експертизи від 21 червня 2017 року, ринкова вартість автомобіля HYUNDAI ELANTRA, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску, за станом на час проведення експертизи, становить 252520,07 грн. (т. 2 а.с.90-104).

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції правильно визначив зміст і характер спірних правовідносин, застосував закон, який підлягав застосуванню: до спору стосовно спільного проживання сторін, створення (набуття) ними спільної власності - норми ЗУ «Про власність», ЦК УРСР 1963 року, ЗК України 1992 року; до спору щодо спільного проживання і придбання автомобіля - норми СК України.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання сторонами однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 1995 року по вересень 2016 року підтверджується наявними у справі доказами та показаннями свідків, тобто у період побудови будинку сторони вели спільне господарство (вирощували розсаду, тримали качок, гусей, кролів, свиней), дохід від якого витрачався на будівництво спірного будинку, мали спільний побут, а тому спірний будинок було набуто сторонами внаслідок спільної праці сторін і він є спільною сумісною їх власністю, як і спірна земельна ділянка.

Виділяючи позивачу 23/50 спірного автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що його було придбано відповідачем за 149 000,00 грн., з яких 80 000,00 грн., йому надала його мати, тому спільною сумісною власністю сторін є 23/100 автомобіля Hyundai Elantra кольору світлий металік.

Доводи (аргументи) апеляційної скарги, які відповідач вважає значущими (суттєвими) та на які апеляційний суд має надати обґрунтовані відповіді для забезпечення права заявника на справедливий суд у розумінні ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, є такими:

Суд першої інстанції безпідставно всупереч змісту заявлених позовних вимог призначив проведення двох експертиз, що призвело до затягування вирішення спору по суті.

Не заперечуючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права і правових позицій (висновків) суду касаційної інстанції у подібних правовідносинах, відповідач наполягає на тому, що суд першої інстанції дав неналежну оцінку доказам, які ним досліджені, а тому зробив помилкові висновки щодо доведеності фактичних обставин, від яких залежить правильність вирішення спору.

Недоведеність факту спільного проживання та ведення спільного господарства.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Згідно ст.157 ЦПК України (2004 року) суд розглядає справи потягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на 15 днів.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито 19 вересня 2016 року, рішення у справі ухвалене судом першої інстанції 27 грудня 2017 року, тобто судовий розгляд справи тривав 15 місяців.

Таким чином, формально судом порушені строки розгляду справи, і очевидним є те, що проведені у справі експертизи (їх висновки) не мали вирішального чи суттєвого значення для правильного вирішення спору з урахуванням заявлених позивачкою вимог.

Проте при вирішенні питання щодо забезпечення у цьому конкретному випадку права відповідача на справедливий суд слід керуватися поняттям «розумний строк» розгляду справи у контексті прецедентної практики Європейського суду з прав людини, який розробив критерії, що дозволяють зробити висновки про розумність тривалості розгляду справи.

Відповідно до прецедентної практики розумність тривалості провадження повинна оцінюватись у світлі конкретних обставин справи з урахуванням критеріїв, напрацьованих Європейським судом, зокрема, складності справи, поведінки заявника і відповідних державних органів та важливості предмета спору для заявника (Справа "Науменко проти України", заява N 41984/98 , 9 листопада 2004 року, п.77).

30 січня 2017 року ОСОБА_16 подала суду письмове клопотання про призначення у справі будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз (т.2 а.с.28). ОСОБА_2 проти призначення експертиз не заперечував, подавши суду письмове клопотання про поставлення експерту додаткових питань на вирішення, оскільки на його думку вони були суттєвими для правильного вирішення спору (т.2 а.с.31-32). Ухвалою суду від того ж числа клопотання задоволено - у справі призначені будівельно-технічна та земельно-технічна експертизи, провадження у справі зупинено на час проведення експертиз (т.2 а.с.38). 14 березня 2017 року судом отриманий висновок судової будівельно-технічної і земельно-технічної експертизи і ухвалою суду від 15 березня 2017 року відновлено провадження у справі (т.2 а.с.42,59), зупинення провадження у справі тривало півтора місяця.

27 квітня 2017 року ОСОБА_17, представник ОСОБА_3, подав суду письмове клопотання про призначення у справі судової авто товарознавчої експертизи (т.2 а.с.64). ОСОБА_2 та його представник заперечували проти проведення експертизи, посилаючись на недоцільність її проведення. Ухвалою суду від 01 червня 2017 року клопотання задоволено - у справі призначена судова авто товарознавча експертиза, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (т.2 а.с.76). Висновок експертизи отриманий судом 29 червня 2017 року (т.2 а.с.86), і ухвалою суду від 03 липня 2017 року відновлене провадження у справі (т.2 а.с.105), зупинення провадження тривало один місяць.

Упродовж розгляду справи призначалося дев'ять судових засідань, два з них не відбулися: одне (27.04.2017 року) у зв'язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті по кримінальній справі, друге (17.07.2017 року) у зв'язку із поданою ОСОБА_2 заявою про відкладення розгляду справи.

Аналізуючи матеріали справи та наведений перебіг розгляду справи судом, апеляційний суд робить висновок про те, що питання, яке розглядалося судом, було значущим (принциповим) для обох сторін спору. Цей спір є достатньо складним, особливо з урахуванням тривалого періоду, що охоплює відносини між сторонами, характер відносин (спільне проживання без реєстрації шлюбу), кількість та склад майна, щодо якого виник спір, змін у законодавстві, яким регулювалися спірні правовідносини.

Судові засідання призначалися судом регулярно без невиправданих пауз, у тому числі у зв'язку з відпусткою судді - головуючого у справі. За час розгляду справи сторони регулярно надавали суду додаткові письмові докази на обґрунтування своїх доводів і заперечень, судом за клопотанням обох сторін допитано 13 свідків.

Наведене у сукупності не дає підстав для висновку про невиправдано (з вини суду) тривалий розгляд справи.

В апеляційній скарзі не зазначено фактів, які б свідчили про те, що розгляд цієї справи упродовж 15 місяців призвів до певних негативних наслідків для відповідача, не обґрунтовано яким чином тривалість розгляду справи вплинула на правильність вирішення спору.

Щодо оцінки судом першої інстанції наданих у справу доказів та встановлення фактів.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пунктами другим, третім ч.4 ст.265 ЦПК України встановлено, що суд першої інстанції у своєму рішенні має зазначити докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; навести мотивовану оцінку кожного аргументу учасника справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

У пункті 4 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04 жовтня 1991 року (із змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснено, що оскільки згідно зі ст..17 ЗК і ст..14 ЗУ «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 ЗУ «Про власність» таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Аналіз наведених роз'яснень суду касаційної інстанції дає підстави для висновку про те, що спільна сумісна власність у період побудови спірного будинку (червень 1996 року - липень 1999 року) згідно законодавства, яке діяло у той час, виникала у таких випадках:

-Майно придбане подружжям за час шлюбу.

-Майно придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї.

-Майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що це майно є сумісною власністю.

У досліджуваний період ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

ОСОБА_3 не була членом сім'ї ОСОБА_2 у розумінні приписів ст.6, ст.12, ст.13, ст.22, ст.95, ст.96 КпШС УРСР, оскільки за змістом наведених норм закону поняттям «члени сім'ї» охоплювалося коло осіб, які мали кровний зв'язок, або ж їхні взаємовідносини виникали внаслідок встановлення опіки (піклування), усиновлення.

Поняття «член сім'ї», яке визначене ч.2 ст.64, ч.4 ст.156 ЖК України не може бути застосоване до спірних правовідносин, так як зазначеними нормами закону врегульовані виключно питання користування житлом, належним наймачу чи власнику.

Відповідно до ч.2 ст.430 ЦК УРСР 1963 року громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. За змістом п.2 ч.1 ст.44 ЦК УРСР такий договір мав укладися у письмовій формі.

Докази існування певної угоди між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 щодо створення спільної власності, а саме будинку відсутні.

Визнаючи будинок і земельну ділянку спільною сумісною власністю, суд першої інстанції виходив з доведеності таких фактів: спільне проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення домашнього господарства, доходи від якого витрачалися на спорудження будинку.

По суті такі висновки суд першої інстанції зробив на підставі показань свідків ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_18, ОСОБА_19 ОСОБА_20, оскільки у рішенні суду відсутні посилання на інші докази, які б підтверджували факт ведення спільного господарства і використання доходів від нього на будівництво спірного будинку.

Оцініючи зазначені докази, слід враховувати те, що у сільській місцевості ведення домашнього господарства є буденним явищем, і показання свідків не містять достатньо чітких даних про обсяги ведення домашнього господарства, розміри доходів, які від нього отримувалися, та напрями використання цих доходів.

Визнані судом першої інстанції доведеними обставини свідки ОСОБА_21 і ОСОБА_22 не підтвердили.

Суд першої інстанції правомірно не визнав належним і допустимим доказом довідку, підписану свідками, секретарем і депутатом селищної ради (т.2 а.с.1).

Згідно матеріалів справи ОСОБА_3 у період побудови спірного будинку не працювала (т.1 а.с.181-184).

За таких обставин апеляційний суд не визнає показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_18, ОСОБА_19 ОСОБА_20 достатніми у розумінні положень ст.. 80 ЦПК України. Позивачем суду не надано інших належних і допустимих доказів, які б у сукупності доводили те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 придбали спірний будинок внаслідок їхньої спільної праці і це було обумовлено угодою між ними.

З урахуванням наведеного апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю будинку і земельної ділянки площею 0,0989 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1; визнання за нею права власності на ? зазначеного нерухомого майна не доведені належними, допустимим і достатніми доказами, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції у частині вирішення зазначених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Щодо рішення суду першої інстанції про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання за позивачем права власності на 23/100 автомобіля то в апеляційній скарзі відсутні обґрунтовані доводи про неправильне застосування чи порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. По суті доводи апеляційної скарги у цій частині зводяться до незгоди з оцінкою судом доказів та суб'єктивних тверджень про характер відносин між сторонами.

Перевіривши матеріали справи у цій частині позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права (ст.60, ст.70, ст.74 СК України), належним чином дослідив надані сторонами докази і зробив правильні висновки по суті спору, а саме про те, що за станом на жовтень 2015 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і автомобіль придбаний 15 травня 2015 року частково на спільні кошти.

Разом з тим, при вирішенні питання про початок відліку строку проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу суд першої інстанції помилково виходив з дати набрання чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України - з 01 вересня 2005 року.

Інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним Кодексом України.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 Розділу VII СК України цей Кодекс набирає чинності з набранням чинності Цивільним Кодексом України.

Пунктом першим Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Таким чином, норми ст.74 СК України розповсюджуються на правовідносини, які виникли чи існували з січня 2004 року.

Оскільки наявними у матеріалах справи доказами доведено проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 1995 року, то цей факт має бути встановлений саме з 01 січня 2004 року, тобто з дня набрання чинності СК України.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, подаючи позовну заяву до суду, а в подальшому змінюючи позовні вимоги, збільшивши їх, заявила: 2 позовні вимоги немайнового характеру та 3 позовні вимоги майнового характеру, що відповідно до пп.1 та 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір"(Закону України "Про судовий збір" (чинного на час подачі позову до суду)повинно бути оплачено судовим збором у розмірі 551,20 х 3 = 1653,60 грн. (за вимогу майнового характеру) та 551,20 х 2 = 1102,40 грн.(за вимогу немайнового характеру).

При подачі позову до суду ОСОБА_3 сплачено 1602,40 грн. судового збору, що підтверджується наданими нею квитанціями.(т.1 а.с.1, 15, т.2 а.с.25), тобто нею недоплачено на користь держави (1653,60 + 1102,40) - 1602,40 = 1153,60 грн. судового збору за подачу позову до суду.

При апеляційному оскарженні вказаного рішення до сплати скаржником підлягала сума в розмірі 2756 х 150% = 4134 грн.

Сплачено ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги 2793,93 грн. (т.2 а.с.153), тобто за подачу апеляційної скарги недоплачено 4134 - 2793,93 = 1340,07 грн. судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 лютого 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про зменшення суми необхідної для сплати судового збору за подачу апеляційної скарги до розміру сплаченого ним судового збору при подачі апеляційної скарги в зв'язку з тим, що 5 відсотків від його сукупного доходу є меншим ніж необхідно для сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, таким чином судовий збір за подачу апеляційної скарги доплаті не підлягає.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було призначено судову автотоварознавчу експертизу, за її проведення експертною установою ОСОБА_3 сплачено 1980 грн. (т.2 а.с.88)

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги та апеляційна скарга задоволені частково, точно визначити пропорційність розподілу витрат не вбачається можливим.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути (1602,40+1980) : 50% = 1791,20 грн. витрат понесених нею за подачу позову до суду та оплату проведення експертизи, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 2798,93 : 50% = 1399,46 грн. витрат понесених ним за подачу апеляційної скарги.

Також з позивача та відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір недоплачений позивачем при подачі позову до суду у розмірі по 1153,60 : 2= 576,80 грн. з кожного.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 1791,20 грн., а з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1399,46 грн то враховуючи ч.10 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути різницю судових витрат покладених на обидві сторони в розмірі 1791,20 - 1399,46 = 391 грн. 74 коп., а також звільнити ОСОБА_3 від обов'язку сплачувати ОСОБА_2 частину судового збору.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки площею 0,0989 га і житлового будинку по АДРЕСА_1 та про визнання за ОСОБА_3 права власності на ? земельної ділянки площею 0,0989 га і житлового будинку по АДРЕСА_1 скасувати, ухвалити у цій частині позовних вимог нове судове рішення.

ОСОБА_3 відмовити за недоведеністю у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки площею 0,0989 га і житлового будинку по АДРЕСА_1 та про визнання за ОСОБА_3 права власності на ? земельної ділянки площею 0,0989 га і житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року у частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 01 вересня 2016 року.

В іншій частині рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 різницю судових витрат покладених на обидві сторони у розмірі 391 грн. 74 коп.

Звільнити ОСОБА_3 від обов'язку сплачувати ОСОБА_2 частину судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 576 грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 576 грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 12.04.2018 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов