Справа № 185/6211/17
Провадження № 2/185/312/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2018 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Зінченко А.С., за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

26 липня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з відповідача на свою користь у сумі 25044 грн. та витрати на судовий збір.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25 травня 2016 року ОСОБА_2 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» кредитний договір № 25.05.2016-000001134. На заявку від 19 січня 2017 року до кредитного договору, позивач видав відповідачу транш у розмірі 7000 грн. на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення траншу до 01 лютого 2017 року та платою за користування траншем у розмірі 1960 грн. Однак, в порушення умов договору, відповідач свої зобовязання щодо повернення отриманих грошових коштів не виконав, у звязку з чим, станом на 12 липня 2017 року утворилась заборгованість в розмірі 25044 грн.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2017 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року клопотання відповідача про витребування доказів у справі за позовом ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено, зобовязано ТОВ «Споживчий центр», надати суду докази по справі.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року зобовязано ТОВ «Споживчий центр», надати суду докази по справі.

05.02.2018 року відповідач на виконання ухвали суду від 16.01.2018 надіслав суду письмове повідомлення від 26.01.2018 року.

12 лютого 2018 року відповідач надіслав суду заперечення на позовну заяву, заяву про застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, та заву про розгляд справи без його участі. Відповідно до зазначених заяв відповідач визнає позовні вимоги в частині розміру кредиту, який позивач просить тягнути, а саме суму траншу та плати за користування траншем, та просить суд відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, та з посиланням на ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

12.03.2018 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначає, що кредитний договір № 25.05.2016-000001134 не є договором про надання споживчого кредиту, що зазначено в п. 1.3 кредитного договору, та п. 1.2 підтвердження заявки до кредитного договору, підписаних відповідачем, також зазначено, що відповідачем не зазначено та не надано доказів обставин, які мають істотне значення для зменшення неустойки, крім того позивачем самостійно зменшено розмір неустойки з 22292,56 грн. до 16696 грн., та зазначено що відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності збитків, завданих невиконанням зобовязання.

В судове засідання представник ТОВ «Споживчий центр» не зявився, надав заяву з проханням проводити розгляд справи без участі позивача, підтримав заявлені вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі. Не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву у якій просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи думку представника позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, обєктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 25 травня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 25.05.2016-000001134, відповідно до умов якого кредитор зобовязується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити плату за користування (п.1.1. кредитного договору).

Згідно п. 1.2. кредитного договору розмір кожного траншу, плата за користування ним та термін повернення траншу визначаються у відповідних заявках позичальника, погоджених кредитором.

Згідно п. 1.3. кредитного договору кредит надається для використання позичальником на будь-які законні цілі. Сторони погодились, що кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту.

Згідно п.2.1. кредитного договору, заявка, за якою наданий транш, є невідємною частиною договору. Позичальник не має права відізвати свою заявку.

Відповідач, 19 січня 2017 року подавши Заявку до кредитного договору № 25.05.2016-000001134, отримав від позивача транш на наступних умовах: сума траншу 7000 грн., строк користування траншем 14 днів, плата за користування 1960 грн., що становить сукупну вартість кредиту в грошовому виразі, та 28% в процентному значенні (п.1.3. заявки).

Факт надання позивачем відповідачу траншу в сумі 7000 грн. підтверджується видатковим касовим ордером від 19 січня 2017 року і сторонами не оспорюється.

Згідно п. 7.2. заявки, кошти для погашення заборгованості в першу чергу направляти на погашення пені, потім простроченої плати за користування, потім плати за користування, потім траншу, а сума, що залишилась після цього направляється на компенсацію завданої шкоди, якщо така була завдана.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №25.05.2016-000001134, який досліджено в судовому засіданні, грошова сума у розмірі 4588 грн. сплачена відповідачем зарахована в рахунок погашення пені, грошова сума у розмірі 612 грн. сплачена відповідачем зарахована в рахунок погашення плати за користування траншем.

Згідно з п. 4.1 Заявки, позичальник зобовязується використати транш на зазначені в договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення траншу та плати за користування шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі терміни: а) повернення кожного траншу до дати, зазначеної у п.1.3. як кінцевий термін повернення такого траншу; б) плату за користування за відповідним траншем в день повернення відповідного траншу; в) штрафні санкції, які можуть биту нараховані кредитором за несвоєчасне виконання зобовязань за цим договором, - негайно з моменту предявлення кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.

Згідно з п. 5.4 Заявки, за порушення строків повернення Траншу та плати за користування Траншем, кредитор нараховує пеню у розмірі 2% за кожен день прострочення платежу.

Разом з тим, в порушення договірних умов, відповідач, станом на 12 липня 2017 року не виконав свої зобовязання щодо повернення отриманого траншу в розмірі 7000 грн. та плати за користування траншем у розмірі 1348 грн.

Доказів повернення несплаченої суми грошових коштів відповідачем суду не надано, згідно письмових заперечень відповідач не заперечує проти існування боргу в розмірі траншу та плати за користування траншем, та згоден на їх стягнення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Як передбачено ст. 627 ЦК України (в ред., що діяла на час спірних правовідносин), відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл.52 Цивільного Кодексу України.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Поняття та підстави виникнення права на неустойку визначені ст. 549, 550 ЦК України.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Як передбачено ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Розмір заборгованості за траншем в сумі 7000 грн. та розмір заборгованості за платою за користування траншем в сумі 1348 грн. підтверджується розрахунком, наданим позивачем. Вказаний розрахунок є повним, чітким, обєктивним, він узгоджуються з умовами кредитного договору, визнаний відповідачем. Тому, суд вважає вказаний документ належним та допустимим доказом і бере за основу при винесенні цього рішення.

Таким чином, стягненню з відповідача в повному обсязі підлягає заборгованість за траншем в сумі 7000 грн. та платою за користування траншем в сумі 1348 грн.

Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Вирішуючи питання щодо розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, суд бере до уваги висновки, викладені в постанові Верховного Суду №202/3351/14-ц від 28.02.2018 року, відповідно до якої ВС зазначив, що Цивільним кодексом судам надано право зменшити розмір неустойки, а не звільнити від такої сплати взагалі, та Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року по справі № 6-100цс14, згідно яких частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Також, судом враховано, що положення кредитного договору щодо розміру пені несправедливими, або недійсними відповідно ЗУ «Про захист прав споживачів» сторонами не визнавались.

Істотними обставинами в розумінні частини 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Враховуючи, що нарахований розмір неустойки за період прострочення станом на 12.07.2017 року позивачем самостійно зменшено з 22292,56 грн. до 16696 грн., беручи до уваги ступінь виконання відповідачем своїх зобовязань, а також те, що відповідачем не надано суду жодного підтвердження тяжкого стану здоровя, тяжкого майнового стану, тому, суд, керуючись вищевказаним, вважає розмір неустойки у сумі 16696 грн. допустимим.

На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ТОВ «Споживчий центр» слід стягнути судовий збір в сумі 1600 грн. (сплачений за платіжним дорученням № T2568 від 20 липня 2017 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-81, 141, 259, 265, 268, 273, 274, 277, 279 Прикінцевими та Перехідними положеннями ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (м. Київ, вул. Саксаганського, 133А, ) заборгованість за кредитним договором від 25 травня 2016 року №25.05.2016-000001134 у сумі 25044 (двадцять пять тисяч сорок чотири) грн., яка складається з розміру траншу 7000 грн., процентів за користування кредитом - 1348 грн., пені - 16696 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (м. Київ, вул. Саксаганського, 133А, ) судовий збір в розмірі 1600 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб - адресою:http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко