П о с т а н о в а

Іменем України

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 344/13928/14-ц

провадження № 61-3715 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року у складі судді Домбровської Г. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Бойчука І. В., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 8 жовтня 1977 року по 14 травня 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, від якого вони мають двох повнолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9

На підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 21 лютого 2002 року за відповідачкою зареєстровано право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2. За період зареєстрованого шлюбу ними спільно було набуто у власність майно, а саме автомобіль «Volvo 340», номерний знак НОМЕР_1, право власності на який було зареєстровано за ним на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 2 червня 1998 року, та житловий будинок АДРЕСА_2, право власності на який зареєстровано за відповідачкою, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 23 березня 2010 року.

Позивач указував про те, що оскільки вони припинили шлюбні відносини, то згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ними не досягнуто.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_2 та на Ѕ частку земельної ділянки, на якій розташовано вказаний житловий будинок. Також просив визнати за ним право власності на автомобіль «Volvo 340», номерний знак НОМЕР_1 з виплатою на користь ОСОБА_6 грошової компенсації за Ѕ частину вартості автомобіля у розмірі 12 257 грн 22 коп.

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з 8 жовтня 1977 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого вони мають двох повнолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9 Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2014 року шлюб між ними розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 березня 2010 року за нею зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2. Шлюбні відносини між нею та ОСОБА_4 припинені, спільне проживання є неможливим.

Зазначений вище житловий будинок під літ. «а» реально не розподілений, а ОСОБА_4 займає весь будинок та відмовляється добровільно провести реальний розподіл.

З урахуванням викладеного ОСОБА_6 просила суд провести реальний поділ житлового будинку літ. «АДРЕСА_2, виділивши їм у власність по приміщенню, кожне з яких відповідало б Ѕ частині житлового будинку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 9 червня 2015 року об'єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_4 зі справою за позовом ОСОБА_6

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль «Volvo 340», номерний знак НОМЕР_1 з виплатою на користь ОСОБА_6 грошової компенсації половини вартості автомобіля у розмірі 12 257 грн 22 коп. У решті позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Проведено реальний поділ між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 житлового будинку, яким поділено житловий будинок під літ. «а», що розташований по АДРЕСА_2, виділивши ОСОБА_6: на першому поверсі веранду № 1, площею 4,20 кв. м, кухню № 2, площею 10,9 кв. м, на другому поверсі: коридор-сходова № 3 площею 9,6 кв. м, житлову кімнату № 4 площею 11,0 кв. м, ванну кімнату № 6 площею 3,2 кв. м, а всього у будинку 38,9 кв. м, що становить 49,11 % від площі будинку. У грошовому еквіваленті це становить 49,19 % від загальної вартості будинку.

Виділено ОСОБА_4 на першому поверсі житлового будинку: гараж № 1 площею 23,8 кв. м; на другому поверсі житлову кімнату № 5 площею 16,5 кв. м, а всього у будинку 40,3 кв. м, що становить 50,89 % від площі будинку. У грошовому еквіваленті це становить 50,81 % від вартості будинку. За відхилення від ідеальних часток при розподілі житлового будинку у грошовому еквіваленті на 0,81 ОСОБА_4 повинен сплатити ОСОБА_6 грошову компенсацію у розмірі 4 086 грн 57 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний житловий будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, частки їх є рівними, тому кожному з них належить по Ѕ його частці, які підлягають виділенню в натурі. Крім того, за ОСОБА_4 слід визнати право власності на спірний автомобіль з виплатою на користь ОСОБА_6 компенсації його вартості.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на земельній ділянці площею 0,0253 га по АДРЕСА_2 знаходиться два будинки, а саме квартира АДРЕСА_1, яка на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_6, ОСОБА_4 та їх дітям: ОСОБА_8, ОСОБА_9 Спірний житловий будинок по АДРЕСА_2 збудовано ОСОБА_6, ОСОБА_4 за період зареєстрованого шлюбу, тобто є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки на спірній земельній ділянці розташовано два житлових будинки, співвласниками будинку № 2 по вул. Хотинській у м. Івано-Франківську, крім ОСОБА_6, ОСОБА_4 є їх діти: ОСОБА_8, ОСОБА_9, які до участі у справі залучені не були, а вирішення питання про поділ земельної ділянки чи визначення порядку користування нею може порушити права вказаних осіб, то поділу така земельна ділянка не підлягає.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні його позову про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов у цій частині задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами у порушення норм процесуального права з власної ініціативи до участі у справі не було залучено їх дітей, оскільки при реальному розподілі між ним та відповідачкою спірного житлового будинку та земельної ділянки вирішувалося питання щодо прав та обов'язків їх дітей, як землекористувачів, так як два житлових будинки розташовані на спірній земельній ділянці. Суд мав право залучити до участі їх дітей, а він у цьому процесуальному питанні був необізнаний.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що згідно з положеннями статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Ураховуючи викладене, суди, на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшли правильного висновку про те, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_2 збудовано ОСОБА_6, ОСОБА_4 за період зареєстрованого шлюбу, тобто є спільним сумісним майном подружжя.

Суди дійшли вірного висновку про те, що оскільки на спірній земельній ділянці розташовано два житлових будинки, співвласниками будинку № 2 по вул. Хотинській у м. Івано-Франківську, крім ОСОБА_6, ОСОБА_4 є їх діти: ОСОБА_8, ОСОБА_9, які до участі у справі залучені не були, а вирішення питання про поділ земельної ділянки чи визначення порядку користування нею може порушити права вказаних осіб, то поділу така земельна ділянка не підлягає.

Посилання касаційної скарги на порушення судами норм процесуального права, оскільки не було залучено до участі у справі їх дітей, безпідставні, так як відповідно до пункту 2 частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року ОСОБА_4, як позивач, мав зазначити відповідачів, чиї права та інтереси будуть порушені.

Доводи ОСОБА_4 щодо його юридичної необізнаності про своє право на звернення з клопотанням про залучення осіб до участі у справі безпідставні, оскільки відповідно до угоди про надання правової допомоги від 14 серпня 2014 року (а. с. 24) його інтереси представляв адвокат, отже, він користувався юридичними послугами. При цьому суди діють з дотриманням принципів цивільного судочинства: змагальності і диспозитивності.

Зазначене не позбавляє ОСОБА_4 звернутись до суду на загальних підставах.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк