Справа № 369/4165/17 Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/1022/18 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 33 13.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Гуль В.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Київський Страховий дім» та Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про відшкодування шкоди -

встановила:

у квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Києво - Святошинського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 листопада 2014 року ОСОБА_4 керуючи автомобілем марки ВАЗ , державний номерний знак НОМЕР_1 на автомобільній дорозі Київ - Одеса, перед початком обгону не впевненився в тому, що це було безпечним, не врахував дорожньої обстановки, внаслідок чого вчинив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2 під керуванням громадянина ОСОБА_5

Власником автомобіля, марки «Renault» державний номерний знак НОМЕР_3, є позивачка.

Постановою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2016 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_4 була застрахована у ПрАТ «УОСК» та ПрАТ «Київський Страховий дім».

У встановленому законом порядку позивач звернулася до страхових компаній з заявою про виплату страхового відшкодування. Розмір страхового відшкодування становить згідно полісів 50 000 грн. До дня подання позову до суду належної виплати не отримала.

Розмір матеріального збитку становить 252 043,59 грн. відповідно до звіту №120-А про оцінку автомобіля НОМЕР_4, складеного ТОВ Український експертний центр «Експерт-Сервіс» від 22.09.2016 року, що підлягає стягненню з страхових компаній. Тому з відповідачів підлягає стягненню ліміт відповідальності по кожному із полісів, а саме по 50 000 грн. з ПрАТ «УОСК» та ПрАТ «Київський Страховий дім», що разом становить 100 000 грн. та сплату судового збору - 1 000 грн.

Просила суд стягнути з ПрАТ «УОСК» на відшкодування матеріальної шкоди 50 000 грн.; стягнути з ПрАТ «Київський Страховий дім» на відшкодування матеріальної шкоди 50 000 грн. та судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди 49 000 грн. та судові витрати в розмірі 490 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Українська охоронна - страхова компанія» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідно до відповіді МТСБУ від 23 серпня 2017 року № 7/1/20469, з 27.02.2013 року по 26.02.2014 рік, діяв договір (полісу) обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ 66140, укладений з ПрАТ СК «України».

Відповідно до довідки ПрАТ «Української охоронно - страхової компанії» №436 від 15.09.2017 року та витяг з електронного журналу реєстрації вхідної кореспонденції вхідної кореспонденції в період з 13.01.2014 року по 15.01.2014 рік зазначено, що до ПрАТ «Української охоронно - страхової компанії» не надходило інформації та/або під час укладання полісу № АС952725, що вже існує інший поліс № АЕ 66140, укладений з ПрАТ СК «Україна» щодо старахування відповідальність володільця автомобіля ВАЗ н.з. НОМЕР_1.

Апелянт, вважає, що оскільки страхувальник не повідомив відповідача 2 про наявність вже діючого договору з ПрАТ «Україна», то договір обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС952725 є нікчемним.

Зазначає, що договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС 952725 з ПрАТ «Української охоронно - страхової компанії» був нікчемним на момент його укладання, а тому не може продовжувати будь - які правові наслідки для інших договорів обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності укладених пізніше. Таким чином, нікчемний договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС 952725 з ПрАТ «Української охоронно - страхової компанії» не може бути підставою для визнання нікчемним наступного договору укладеного з ПрАТ «Київський Страховий Дім».

Апелянт, стверджує, що винуватець ДТП ОСОБА_4 не виконав свого зобов'язання покладеного на нього п.33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не подав повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду встановленого зразка.

Враховуючи вищенаведене, навіть якщо припустити що поліс обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС 952725, укладений ПрАТ «Української охоронно - страхової компанії» не є нікчемним, позивач не мав би права на виплату страхового відшкодування у зв'язку із тим, що не подав заяву про виплату страхового відшкодування протягом одного року з моменту скоєння дорожньо - транспортної пригоди.

Просило скасувати рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні з ПАТ «Української охоронно - страхової компанії» матеріальної шкоди в сумі 49 000 грн. в повному обсязі.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Зазначає, що посилання апелянта на те, що відповідальність володільця автомобіля ВАЗ н.з. НОМЕР_1 була застрахована в трьох страхових компаніях, не відповідають дійсності в повній мірі, оскільки станом на 02 листопада 2014 року (на дату ДТП) діяли тільки два поліси: договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС 952725 ПрАТ «УОСК» та договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС 6985698 ПрАТ «Київський страховий дім».

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що укладений відповідачем 2 договір страхування є нікчемним, оскільки на момент укладення полісу з апелянтом вже існував інший поліс № АЕ 66140 щодо страхування відповідальності володільця автомобіля ВАЗ н.з. НОМЕР_1 укладений з ПрАТ СК «Україна», однак, ОСОБА_3 стверджує, що вищенаведені твердження є безпідставними, адже, поліси № АС 952725 та № АЕ 66140 були укладені різними особами, громадянин ОСОБА_6, не міг знати про те, що цивільно - правову відповідальність власника/водія транспортного засобу вже застраховано, а отже, і не мав дійсної можливості повідомити про це ПрАТ «Українська охоронно - страхова компанія».

ПрАТ «Українська охоронно - страхова компанія» не було подано жодного доказу, який би підтверджував, що неповідомлення винуватцем ДТП про дорожньо - транспортну пригоду позбавило відповідача можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком.

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 листопада 2014 року близько 17 год. 30 хв. ОСОБА_4 керуючи автомобілем НОМЕР_5, на автомобільній дорозі Київ-Одеса 33 км.+100м. перед початком обгону, не впевнився в безпечності, не врахував дорожньої обстановки внаслідок чого вчинив зіткнення з автомобілем НОМЕР_6, під керуванням ОСОБА_7 який рухався в смузі зустрічного руху. Під час ДТП автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Своїми діями ОСОБА_4 порушив п.14.2 «в» Правил дорожнього руху України.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2016 року ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та провадження у справі про це правопорушення закрито, у зв'язку із закінченням строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Власником автомобіля Renault, державний номерний знак НОМЕР_3, є ОСОБА_2

14 січня 2014 року між ПрАТ «УОСК» та ОСОБА_6 був укладений договір № АС/9527253 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Страхова сума за шкоду, заподіяну майну, - 50 000 грн., франшиза 1 000 грн.

За цим договором забезпечений транспортний засіб - автомобіль ВАЗ 21083, державний номерний знак НОМЕР_1.

Також встановлено, що позивач у встановлному порядку звернулася до ПрАТ«УОСК» із заявою про настання страхового відшкодування.

Згідно звіту №120-А про оцінку автомобіля НОМЕР_7, складеного ТОВ Український експертний центр «Експерт-Сервіс» від 22.09.2016 року, вартість матеріального збитку нанесеного власнику автомобіля RENAULT DUSTER 2.0і, державний номерний знак НОМЕР_3, становить 252 043,59 грн.

12 лютого 2014 року між ПрАТ «Київський Страховий дім» та ОСОБА_8 був укладений договір № АС/6985698 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Страхова сума за шкоду, заподіяну майну, - 50 000 грн., франшиза 500 грн.

За цим договором забезпечений транспортний засіб - автомобіль ВАЗ 21083, державний номерний знак НОМЕР_1.

ОСОБА_2 звернулася до ПрАТ «Київський Страховий дім» із заявою про виплату страхового відшкодування, про що направила страховику відповідного листа.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що вартість матеріального збитку власника автомобіля Renault, державний номерний знак НОМЕР_3, складає 252 043,59 грн., своє зобов'язання за договором № АС/9527253 ПрАТ «УОСК» не виконали, тому до стягнення підлягає сума 49 000 грн. (страхове відшкодування зменшене на розмір франшизи).

Крім цього, на час ДТП був чинний поліс з ПрАТ «УОСК», доказів щодо повідомдення ПрАТ «Київський Страховий дім» про наявність полісу з іншою компанією матеріали справи не містять, є безпідставними та необґрунтованими, а тому в цій частині суд першої інстанції в задоволенні позовних вимог відмовив.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Згідно ст.22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

За статтею 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

У ст.9.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та п.2 Договору №АС/9527253 обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 000 грн. на одного потерпілого та франшиза - 1000 грн.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно із ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Право вибору способу захисту своїх прав належить позивачу.

Колегія суддів, також враховує роз'яснення постанови Пленуму Вищого спецілізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» : з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. При цьому суди також повинні мати на увазі, що порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного договором строку повідомлення про настання страхового випадку.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави недійсності правочину, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч.1 ст.209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

У відповідності з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до роз'яснень п.п.2,4-7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є суб'єкт владних повноважень, крім вимог про визнання недійсним адміністративного договору.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Відповідно до ст.989 ЦК України страхувальник зобов'язаний: 1) своєчасно вносити страхові платежі (внески, премії) у розмірі, встановленому договором; 2) при укладенні договору страхування надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-які зміни страхового ризику; 3) при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об'єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об'єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним; вживати заходів щодо запобігання збиткам, завданим настанням страхового випадку, та їх зменшення; повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором.

Договором страхування можуть бути встановлені також інші обов'язки страхувальника.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді