Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №330/1980/16 Головуючий у 1 інстанції: Куценко О.О.
Провадження № 22-ц/778/138/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 особі представника ОСОБА_7 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення заробітної плати, яка не була виплачена працівнику під час звільнення, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, позовні вимоги за яким протягом розгляду справи збільшувала, до фізичної особи-підприємця (надалі ФОП) ОСОБА_5 про стягнення заробітної плати, яка не була виплачена працівнику під час звільнення з роботи, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01 вересня 2010 року між нею та ФОП ОСОБА_5 було укладено трудовий договір, згідно умов якого ФОП ОСОБА_5 прийняла її на роботу у якості продавця (реалізатора) продовольчих товарів в магазині (кіоску) по реалізації хлібобулочних виробів, який розташовано по вул. Молодих Патріотів в смт. Якимівка Запорізької області. Зазначений договір було зареєстровано в Мелітопольському міському центрі зайнятості.

Згідно умов договору відповідач брала на себе зобов'язання оплачувати її працю із розрахунку 120% мінімальної заробітної плати в місяць, час виконання робіт з 08-00 до 17-00 год. з наданням 1 години перерви на обід, вихідні дні - субота та неділя, також відповідачем повинна була надаватися щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 дня.

Після укладення зазначеного договору вона почала виконувати взяті на себе обов'язки продавця, однак середній розмір її заробітної плати становив 30% від мінімальної заробітної плати.

26 вересня 2013 року вона була звільнена за ст.38 КЗпП України - за власним бажанням, трудовий договір було розірвано про що зроблено відповідний запис у такому договорі.

На підставі зазначеного остаточно просила стягнути з ФОП ОСОБА_5 на її користь заробітну плату, яка не була виплачена їй під час звільнення з роботи, в розмірі 32 494,56 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26 вересня 2013 року по 29 листопада 2016 року в розмірі 52 303,20 грн.

В жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, позовні вимоги за яким протягом розгляду справи збільшувала, до ФОП ОСОБА_6 про стягнення заробітної плати, яка не була виплачена працівнику під час звільнення з роботи, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01 жовтня 2013 року між нею та ФОП ОСОБА_6 було укладено трудовий договір, згідно умов якого ФОП ОСОБА_5 прийняла її на роботу у якості продавця (реалізатора) продовольчих товарів в магазині (кіоску) по реалізації хлібобулочних виробів, який розташовано по вул. Молодих Патріотів в смт. Якимівка Запорізької області. Зазначений договір було зареєстровано в Мелітопольському міському центрі зайнятості.

Згідно умов договору відповідач брала на себе зобов'язання оплачувати її працю із розрахунку не менше ніж мінімальна заробітна плата в місяць, час виконання робіт з 08-00 до 17-00 з наданням 1 години перерви на обід, вихідні дні - субота та неділя, також відповідачем повинна була надаватися щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 дня.

Після укладення зазначеного договору вона почала виконувати взяті на себе обов'язки продавця, однак середній розмір заробітної плати становив 30% від мінімальної заробітної плати.

30 травня 2016 року вона була звільнена за ст.36 КЗпП України - за згодою сторін, трудовий договір було розірвано про що зроблено відповідний запис у такому договорі.

Після звільнення зверталася до відповідача з проханням провести з нею правильний розрахунок по заробітній платі з урахуванням умов договору, відповідач до часу звернення до суду такий розрахунок не провела.

На підставі зазначеного остаточно просила стягнути з ФОП ОСОБА_6 на її користь заробітну плату, яка не була виплачена їй під час звільнення з роботи, в розмірі 28244,30 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 травня 2016 року по 29 листопада 2016 року в розмірі 8 484 грн.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року вказані справи об'єднані в одне провадження.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з відповідача ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 несплачену заробітну плату за період з 01 вересня 2010 року по 26 вересня 2013 року у розмірі 32494,56 грн.

Стягнуто з відповідача ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 несплачену заробітну плату за період з 01 жовтня 2013 року по 30 травня 2016 року у розмірі 28244, 30 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду, ухвалити рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачів середнього заробітку за час затримки розрахунку, в іншій частині судове рішення залишити без змін.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Аналогічні норми містились в ст.213 ЦПК України в редакції на час ухвалення рішення суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 вересня 2010 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ФОП ОСОБА_5 було укладено трудовий договір, який 14 вересня 2010 року зареєстровано в Мелітопольському міському центрі зайнятості.

За умовами зазначеного трудового договору відповідач ФОП ОСОБА_5 прийняла ОСОБА_3 на посаду продавця продовольчих товарів та зобов'язалась оплачувати працю позивача з розрахунку 120 % мінімальної заробітної плати в місяць, при цьому час виконання робіт з 08-00 до 17-00 з наданням 1 години перерви на обід, вихідні дні - субота та неділя, та щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 24 дня (т.1, а.с.16).

26 вересня 2013 року позивач ОСОБА_3 була звільнена за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, що підтверджується п.18 вищезазначеного трудового договору та змістом трудової книжки ОСОБА_3

01 жовтня 2013 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ФОП ОСОБА_6 було укладено трудовий договір, який 02 жовтня 2013 року зареєстровано в Мелітопольському міському центрі зайнятості (т.2, а.с.16).

За умовами п.п.3-4 договору ФОП ОСОБА_6 зобов'язалась оплачувати працю ОСОБА_3 з розрахунку не менш ніж мінімально встановленого розміру заробітної плати в місяць, час виконання робіт з 08-00 до 17-00 з наданням 1 години перерви на обід з 12 до 13 години.

30 травня 2016 року ОСОБА_3 звільнена за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, що підтверджується п.17 зазначеного трудового договору та змістом трудової книжки ОСОБА_3

За приписами ч.2 ст.59 ЦПК України в редакції, яка діяла на час розгляду справи, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 3.8. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 637 від 15 грудня 2004 року, виплати, пов'язані з оплатою праці, проводяться касиром підприємства або за видатковими касовими ордерами на кожного одержувача чи за видатковими відомостями.

Таким чином, платіжні (видаткові) відомості на виплату заробітної плати є належним і допустимим законом доказом про виплату працівнику належної йому зарплати.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відомості про нарахування заробітної плати ОСОБА_3 ФОП ОСОБА_6.(т.2, а.с.85-98), які не містять підпису позивача про отримання заробітної плати, можуть свідчити лише саме про нарахування коштів, а не отримання заробітної плати ОСОБА_3

Записи ОСОБА_6 в робочих зошитах, на які відповідач посилається як на доказ виплати позивачу заробітної плати, судом правомірно не взято до уваги, оскільки, по-перше, ці записи містять інформацію лише про період з 09.09.2015 року по 01.01.2016 року, не мають розшифровки підпису особи, яка, за твердженням відповідача отримала зазначені у зошиті суми в якості заробітної плати.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 працювала у відповідача ФОП ОСОБА_9 з 01.09.2010 року по 26.09.2013 року, розмір мінімальної заробітної плати за цей період становив від 888 грн. до 1147 грн. на місяць.

Загальна сума заробітної плати у розмірі мінімально встановленої законом:

- за вересень 2010 року - 888 грн.;

- за жовтень, листопад 2010 року - 1814 грн. (907 грн. х 2міс. = 1814грн.);

- за грудень 2010 року - 922 грн.;

- з січня по березень 2011 року - 2823 грн. (941 грн. х 3 міс. = 2823 грн.);

- з квітня по вересень 2011 року - 5760 грн. (960 грн. х 6 міс. = 5760 грн.);

- за жовтень, листопад 2011 року - 1970 грн. (985 грн. х 2 міс. = 1970 грн.);

- за грудень 2011 року - 1004 грн.;

- з січня по березень 2012 року - 3219 грн. (1073 грн. х 3 міс. = 3219);

- з квітня по червень 2012 року - 3282 грн. (1094 грн. х 3 міс. = 3282 грн.);

- з липня по вересень 2012 року - 3306 грн. (1102 грн. х 3 міс. = 3306 грн.);

- за жовтень, листопада 2012 року - 2236 грн. (1118грн. х 3 міс. = 2236 грн.);

- за грудень 2012 року - 1137 грн.;

- з січня по вересень 2013 року - 10 323 грн. (1147 х 9 міс. = 10323 грн.);

а всього повинно бути нараховано 38 684 грн.;

Згідно умов трудового договору відповідач повинен платити зарплату у розмірі 120% від мінімально встановленої законодавством, тобто повинно бути нараховано 46 420,80 грн. (38 684 грн. x 120 % = 46 420,80 грн.).

Позивачем отримано 30% від розміру заробітної плати, яку їй повинна заплатити роботодавець, тобто отримано 13 926,24 грн. (46 420,80 х 30% = 13 926,24 грн.).

Таким чином розмір невиплаченої зарплати під час звільнення з роботи становить 32 494,56 грн. (46 420,80 грн. - 13 926,24 грн. = 32 494,56грн.).

Суд обґрунтовано, з посиланням на положення ст.ст. 58,59 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи) щодо належності та допустимості доказів не визнав належними доказами на підтвердження виплати заробітної показання свідків, допитаних в судовому засіданні за клопотанням відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не виконувала у повному обсязі норми виробітку колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідачами ОСОБА_3 була встановлена норма виробітку та остання її не виконувала.

За вказаних обставин, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_5 про стягнення заробітної плати, яка не була виплачена працівнику під час звільнення за період з 01 вересня 2010 року по 26 вересня 2013 року у розмірі 32 494 грн. 56 коп. (без відрахування обов'язкових податків і платежів)є таким, що відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

За розрахунком позивача заробітна плата, яка підлягає нарахуванню ФОП ОСОБА_6 за період з 01.10.2013 року по 30.05.2016 року, становить 40 349 грн.:

- за жовтень, листопад 2013 року - 2294 грн.(1147 грн. х 2 міс. = 2294 грн.);

- з грудня 2013 року по серпень 2015 року - 25 578 грн. (1218 грн. х 18 міс. = 25578 грн.);

- з вересня 2015 року по квітень 2016 року - 11 024 грн. (1378 грн. х 8 міс. = 11024 грн.);

- за травень 2016 року - 1450 грн.

Позивач не заперечує отримання 12 104,70 грн., що становить 30% від суми заробітної плати, яку повинна була заплатити роботодавець ОСОБА_6 (40 349 грн. х 30 % = 12 104,70 грн.).

Таким чином розмір невиплаченої ФОП ОСОБА_6 заробітної плати під час звільнення ОСОБА_3 з роботи за розрахунком позивача становить 28 244,3 грн. (40 349 грн. -12104,70 грн. = 28 244,30 грн.).

Проте, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_6 про стягнення заробітної плати, яка не була виплачена працівнику під час звільнення в повному обсязі, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги: копії листків непрацездатності ОСОБА_3 за періоди з: 17.11.2013 року по 12.12.2013 року; 13.12.2013 р. по 05.01.2014 року; 06.01.2014 року по 07.02.2014 року; 08.02.2014 року по 19.03.2014 року; 17.09.2014 року по 26.09.2014 року; 28.01.2016 року по 12.02.2016 року; 13.02.2016 року по 21.03.2016 року; 22.03.2016 року по 27.04.2016 року; 28.04.2016 року по 18.05.2016 року (т.2, а.с.75-83), заяви-розрахунки для надання коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності на виплату матеріального забезпечення застрахованим особам (т.3, а.с.9-17), видаткові касові ордери на одержання позивачем коштів в сумі:180 грн. 94 коп., 200 грн.00 коп., 625 грн.00 коп.(т.3, а.с.8, 18, 190), які оформлено відповідно до вимог Положення про ведення касових операцій в національній валюті та містять підписи одержувача, які не оспорені позивачем.

Банківськими виписками: №92 від 28.01.14 року (625 грн. 00 коп.); №95 від 11.03.14р. (1090 грн. 95 коп.); №99 від 04.04.2014 року (831 грн. 00 коп.); №103 від 31.10.2014 року (249 грн. 41 коп.); №119 від 12.04.2016 року (1500, 00 грн.); №123 від 18.05.2016 року (1150,00 грн.); №127 від 03.06.2016 року (631,00 грн.), які завірені банком (т.4, а.с.66-73), підтверджується також факт перерахування ОСОБА_3 коштів за листками непрацездатності в загальній сумі 6077 грн. 36 коп. (з урахуванням сплачених обов'язкових податків і платежів).

Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_6 про те, що за листками непрацездатності ОСОБА_3 отримала кошти в загальному розмірі 9050 грн. (без відрахування обов'язкових податків і платежів) знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_6 про стягнення заробітної плати, яка не була виплачена працівнику під час звільнення підлягають задоволенню частково в сумі 19 194,39 грн. (без відрахування обов'язкових податків і платежів) (28 244,30 грн. - 9050 грн. = 19 194,30 грн.).

Довід апеляційної скарги про сплату відповідачем ОСОБА_6 заробітної плати в сумі 212, 60 грн. (згідно ордеру) та 1660 грн. через банківський термінал колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки зазначений ордер в матеріалах справи відсутній, а перевід коштів здійснювався не відповідачем, а іншою особою - ОСОБА_10, при цьому квитанції призначення платежу не містять.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 стосовно неправомірної відмови суду першої інстанції в задоволенні позовних вимог про стягнення з ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні знайшли часткове підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Так, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року справа № 6-116цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язкової для всіх судів України.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року №6-116 цс15 дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався

Зважаючи на те, що остаточний розрахунок з працівником ОСОБА_3 не проведено, помилковим є висновок суду першої інстанції щодо пропуску строків звернення до суду, передбачених ч.1 ст.233 КЗпП та наявність підстав для відмови в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів середнього заробітку.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, у разі якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Як вбачається з Довідки про середню заробітну плату, видану ОСОБА_3, яка працювала у ФОП ОСОБА_5 (т.4, а.с. 96) середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення становить 37 грн.70 коп.

Оскільки у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ФОП ОСОБА_5, заробітної плати, яка не була виплачена працівнику під час звільнення у повному обсязі в сумі 32494 грн.56 коп., позовні вимоги ОСОБА_3 до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 вересня 2013 року по 29 листопада 2016 року підлягають задоволенню в розмірі 43 618 грн. 90 коп. (1157 днів х 37 грн. 70 коп. = 43 618 грн. 90 коп.).

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ФОП ОСОБА_6 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8484 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила стягнути з ФОП ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 травня 2016 року по 29 листопада 2016 року в розмірі 8484 грн. (т.2, а.с.37).

Відповідно Довідки про середню заробітну плату, видану ОСОБА_3, яка працювала у ФОП ОСОБА_6, середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення становить 45 грн. 24 коп. (т.4, а.с. 97).

З урахуванням часткового в сумі 19 194,30 грн. (67%) задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_5 про стягнення невиплаченої заробітної плати, судова колегія приходить до висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5137 грн. 45 коп. (145 днів х 45 грн. 24 коп. = 7555,08 грн.; 7555,08 грн.: 100% х 67% = 5137 грн.45 коп.).

Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 вказані суми до стягнення з відповідачів ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 визначені без відрахування обов'язкових податків і платежів.

Відповідно до ч.ч. 1, 10, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 підлягають стягненню компенсації судового збору за подання позовної заяви пропорційно задоволеним вимогам від заявлених (заявлено 121526,06 грн. - задоволено 76113,46 грн. (ОСОБА_5.) та 24331,75 грн. (ОСОБА_6)).

Крім того, відповідачі мають право на компенсацію судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам від заявлених.

Отже, розмір компенсації судового збору, якій підлягає стягненню з ФОП ОСОБА_5 становить 665,60 грн., з ФОП ОСОБА_6 - 106,96 грн.

Оскільки ОСОБА_11 звільнена від сплати судового збору за подання позову на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанцій на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення заробітної плати, яка не була виплачена працівнику під час звільнення, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заробітну плату, яка не була виплачена працівнику під час звільнення в сумі у 32 494 грн. 56 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 43 618 грн. 90 коп. без відрахування обов'язкових податків і платежів.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 заробітну плату, яка не була виплачена працівнику під час звільнення в сумі 18 981 грн. 70 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5137 грн. без відрахування обов'язкових податків і платежів

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 665,60 грн. в дохід держави.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 106,96 грн. в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 квітня 2018 року.

Головуючий

Судді: