Справа № 340/429/17
Провадження № 22-ц/779/402/2018
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: відповідача - ОСОБА_2 та його

представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Красницька сільська рада про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації місця проживання, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду, ухвалене головуючим суддею Бучинським А.Б. 24 січня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Красницька сільська рада з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги були мотивовані тим, що після придбання ним будинку по АДРЕСА_1 продавець - ОСОБА_2 у відчуженому будинку не проживав. Однак, при укладенні договору була домовленість про залишення реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у згаданому будинку на час призначення останньому пенсії. Також вказував, що протягом 13 років він просив відповідача добровільно знятися з місця реєстрації, однак він відмовлявся та більш того, почав йому погрожувати фізичною розправою. Посилаючись на те, що такими діями відповідач обмежує його у праві користування та розпорядження власним майном, просив позов задовольнити.

Рішенням Верховинського районного суду від 24 січня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Постановлено визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом - будинком по АДРЕСА_1, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 640 грн сплаченого судового збору, 150 грн витрат пов'язаних із викликом відповідача до суду.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає відповідач, судом першої інстанції не прийнято до уваги того, що жодного доказу, який би свідчив, що реєстрація його місця проживання порушує права ОСОБА_4 на вільне розпорядження та користування своїм майном, в матеріалах справи немає. Також апелянт вказує на те, що умовами договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2004 року не передбачалося його зняття з місця реєстрації. Більш того, зазначає ОСОБА_2, між сторонами існувала домовленість про те, що місцем його проживання буде вважатись адреса відчуженого будинку, оскільки іншого житла у власності, де б могло бути зареєстроване місце його проживання, немає. На думку апелянта, безпідставним є висновок суду першої інстанції, що він добровільно не бажає знятися із місця реєстрації, оскільки позивач жодного разу йому не повідомляв, що виникла така необхідність. Крім того, зазначає ОСОБА_2, він має намір у добровільному порядку знятися із місця реєстрації у разі забезпечення його Красницькою сільською радою можливістю побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Не погоджується також ОСОБА_2 і з рішенням суду в частині стягнення з нього судового збору, оскільки в матеріалах справи наявні всі документи, які свідчать про наявність у нього пільг у відповідності до п.13 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, однак надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Отже, є правові підстави для розгляду справи у відсутності позивача.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу з наведених мотивів підтримали. ОСОБА_2 крім того визнав, що він дійсно не проживає в будинку позивача по АДРЕСА_1 з часу його відчуження, тільки періодично навідується до позивача та сусідів. Однак, на його думку, за наведених вище обставин у місцевого суду не було правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у зв'язку із відчуженням відповідачем на користь позивача будинку по АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_2 втратив право користування вказаним житлом. З цим висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд на підставі такого.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2004 року, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1724 та в Державному реєстрі правочинів за №73540 власником спірного домоволодіння по АДРЕСА_1 являється ОСОБА_4 (а.с.13-14).

Також встановлено, що в даному будинку окрім позивача ОСОБА_4 та членів його родини зареєстрований також і відповідач ОСОБА_2 як знайомий сім'ї, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 31.07.2017 року (а.с.7), який в добровільному порядку на вимогу ОСОБА_4 відмовився знятися із реєстрації місця проживання.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Апеляційний суд зауважує, що зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї.

В частині 2 статті 405 ЦК України зазначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення частини 2 статті 405 ЦК України поширюються на спірні правовідносини.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 та визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, оскільки він з 02 вересня 2004 року, тобто з часу укладення договору купівлі-продажу згаданого вище жилого будинку не проживав у ньому, а тільки залишався там зареєстрованим. Втративши право користування житловим приміщенням і не користуючись ним фактично протягом тривалого періоду часу, ОСОБА_2 підлягає зняттю з реєстрації за адресою розташування спірного будинку.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позивач не довів порушення своїх прав на вільне розпорядження та користування своїм майном, а також те, що умовами договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2004 року не передбачалося його зняття з місця реєстрації.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується із висновком суду про розподіл судових витрат у справі, зокрема про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 790 грн судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 являється учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_1 від 10.02.2017 року та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни (а.с.35). А отже, у відповідності до п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору та інших судових витрат.

Окрім того, із змісту п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року вбачається, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. У разі, якщо відповідач звільнений від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судових витрат не може залишатися в силі і підлягає скасуванню в цій частині.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Верховинського районного суду від 24 січня 2018 року в даній справі в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судових витрат у розмірі 790 грн скасувати.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2018 року.

Головуючий: В.А. Девляшевський

Судді: Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк