Справа №484/3809/16-ц 17.04.2018
Провадження №22-ц/784/17/18 Справа № 484/3809/16ц Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/784/17/18
П О С Т А Н О В А

іменемУкраїни

17 квітня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Яворської Ж.М. та Серебрякової Т.В., ,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене о 08 годині 18 хвилин 07 вересня 2017 року в приміщенні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області під головуванням судді Мельничука О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а:

14 грудня 2016 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтувала наступним.

Вона та відповідач є рідними сестрою та братом.

ОСОБА_3 є їх батьком.

За життя йому належало на праві особистої власності будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 7,57 га, що знаходиться в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

20 серпня 2007 року батько склав заповіт на все належне йому майно, у тому числі і назване, їй - дочці, посвідчивши його нотаріально.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько помер.

Вона, як єдиний спадкоємець за заповітом, повинна була прийняти спадщину, що відкрилася після його смерті, проте не змогла цього зробити, оскільки 26 серпня 2009 року батько склав новий заповіт на користь брата, посвідчивши його нотаріально.

Посилаючись на те, що заповіт вчинено під впливом насильства з боку брата, просила визнати його недійсним.

Сторона відповідача заперечувала таке та просила у позові відмовити.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2017 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 в межах наданих цивільно-процесуальним законодавством строку, подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти постанову, якою у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільно-процесуального законодавств, а саме, відсутності належних та допустимих доказів фізичного або психічного тиску з його боку на батька, з ціллю примусити того до складення заповіту.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати, оскільки воно не відповідає чинним цивільному та цивільно-процесуальному законодавствам і прийняти у справі постанову, якою у позові відмовити з підстав його недоведеності.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_2 міськрайонний суд виходив з того, що позивач довела наявність фізичного тиску на батька з боку відповідача з метою примусити того заповісти належне йому майно.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає помилковими, необґрунтованими й не законними.

Так, за Конституцією України, статтею 49 ЦПК України та пунктом 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній фізичній особі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Такий розгляд проводиться, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність.

В порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна фізична особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Зазначене у повній мірі стосується і спорів, щодо дійсності правочинів.

Правочин є одним з найпоширеніших юридичних фактів, які укладаються учасниками цивільного обороту. Разом з тим, не всі укладені правочини відповідають умовам, за яких їх можна визнати дійсними. Це можуть бути як невідповідності технічного характеру, так і зловмисні наміри учасників цивільного обороту. В результаті укладення такого правочину він може бути визнаний недійсним.

За ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (спорюваний правочин).

Отже, правочин може бути визнаний оспорюваним (відносно недійсним), якщо його недійсність прямо не випливає із закону або інших правових актів, але один із учасників або інша заінтересована особа заперечує його дійсність. До оспорюваних правочинів відносяться правочини, вчинені під впливом насильства, тобто внаслідок застосування до сторони правочину фізичного чи психічного тиску боку другої сторони або з боку іншої особи.

Для визнання такого право-чину недійсним сторона, на яку було здійснено тиск або її правонаступник, має подати позовну заяву до суду з вимогою про визнання даного правочину недійсним. Суд може визнати такий правочин недійсним, у разі, коли буде встановлено, що такий правочин дійсно було вчинено особою (позивачем, заповідачем) проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи (ст. 231 ЦК України).

Фізичний тиск, як різновид насильства, полягає у заподіянні болю потерпілому шляхом застосування сили, зокрема заподіяння тілесних ушкоджень, по-биття тощо. Доказом фізичного насильства, зокрема, можуть бути фактичні обставини, які встановлені по кримінальній справі, в тому числі щодо встановлення фактів застосування до потерпілого тілесних ушкоджень різних форм тяжкості, побоїв, катування тощо. Разом із застосуванням фізичних дій, які не носять кримінального характеру, це може бути розцінено як насильство, якщо такі дії фактично змусили особу до укладення такого правочину, якого б вона не уклала без відповідного тиску.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не є обов'язковим, щоб контрагент сам здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства та використовував це на свою користь для примушення особи вчинити правочин. Наведене випливає із змісту ст. 231 ЦК України, яка визначає підставою недійсності правочину застосування насильства не лише з боку другої сторони, а й з боку будь-якої іншої особи. В цьому випадку для визнання правочину недійсним достатньо встановити:

- факт застосування насильства до учасника правочину;

- використання цього факту контрагентом за правочином;

- причинний зв'язок між насильством та укладенням спірного правочину.

В правочинах, укладених під впливом насильства, волевиявлення не відповідає внутрішній волі, адже бажання укласти даний правочин у сторони взагалі відсутнє, і правочин укладається лише в результаті таких зовнішніх факторів, які не дали змоги висловити стороні (яку примушують) свою незгоду щодо укладення правочину.

Отже, одна сторона має намір укласти відповідний правочин і за допомогою третіх осіб або своїх неправомірних дій примушує другу сторону укласти цей правочин, тобто нав'язує свою волю.

Під насильством розуміють фізичний вплив на контрагента або його близьких для змушення його укласти правочин; заподіяння їм фізичних та моральних страждань ; вчинення насильницьких дій, які призводять до повної відсутності волі суб'єкта, під впливом яких укладено правочин.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2 та пояснень в суді апеляційної інстанції, її вимоги базуються не на особистих враженнях, щодо поведінки брата по відношенню до батька, а лише на впевненості, що батько так не мін поступити з нею та перезаповісти своє майно відповідачеві. Вона не заперечує, що вже після складення заповіту на брата, батько деякий час проживав у неї, проте не говорив, що заповів майно на брата під фізичним та психічним тиском брата.

Не можна зробити таких висновків і з свідчень ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, оскільки їх пояснення стосувалися періоду часу 2006-2007 років та не стосувалися заповіту взагалі, а тому їх не можна вважати належними доказами по справі, як зазначив суд 1 інстанції.

Неналежним доказом є і пояснення ОСОБА_8, оскільки про стосунки між батьком та сином він знав не у зв'язку з службовою перевіркою скарг чи заяв, а зі слів третіх осіб.

За такого, суд 1 інстанції не міг лише на підставі названих свідчень дійти висновку про обґрунтованість позову, при тому ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 свідчили про протилежне.

Не звернув суд своєї уваги і на те, що заповіт вчинений в нотаріальній конторі лише в присутності заповідача; відсутності в правоохоронних органах офіційних скарг батька сторін на поведінку сина, відмовних матеріалів, кримінальних справ щодо неправомірної поведінки відповідача відносно батька.

За таких обставин суд не мав достатніх належних та допустимих доказів, які б давали йому підстави для ухвалення оскарженого рішення.

Не надала їх позивач і до суду апеляційної інстанції.

У зв'язку з цим, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2017 року слід скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким у позові відмовити за його недоведеністю.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_3 704 гривні на відшкодування судових витрат, понесених в апеляційній інстанції.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2017 року скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_2 у задоволені позову до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, вчиненого 26 серпня 2009 року ОСОБА_12 на користь ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Мовчан С.В. та зареєстрованому у реєстрі за № 2006, за його недоведеністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 704 гривні на відшкодування судових витрат в апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Ж.М.Яворська

Т.В.Серебрякова

_________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 17 квітня 2018 року