Номер провадження: 22-ц/785/224/18
Номер справи місцевого суду: 522/4013/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення, за апеляційною скаргою Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2016 року (суддя Погрібний С.О.),

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 05 липня 2007 року по 14 січня 2013 року вона працювала на різних посадах у державній судноплавній компанії «Чорноморське морське пароплавство» (далі - ДСК «Чорноморське морське пароплавство»). При звільненні із нею не проведено повного розрахунку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року, що набрало законної сили, з відповідача на її користь стягнуто додаткову вихідну допомогу за колективним договором у розмірі 12686 грн. 48 коп., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 15 січня 2013 року по 28 березня 2013 року у розмірі 2956 грн. 20 коп. та моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Посилаючись на те, що зазначене рішення суду виконано лише 25 серпня 2015 року, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 29 березня 2013 року по 25 серпня 2015 року у розмірі 27028 грн. 33 коп.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ДСК «Чорноморське морське пароплавство» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку з 29 березня 2013 року по 25 серпня 2015 року у розмірі 27028,33 грн. з урахуванням утримуваних податків. Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ДСК «Чорноморське морське пароплавство». В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що правових підстав для задоволення позову немає.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не провів остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_3, у звязку з чим належні їй суми були стягнуті рішенням суду, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте, погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що з 05 липня 2007 року по 14 січня 2013 року ОСОБА_3 працювала на різних посадах у ДСК «Чорноморське морське пароплавство».

При звільненні із нею не проведено повного розрахунку. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року, що набрало законної сили, з відповідача на її користь стягнуто додаткову вихідну допомогу за колективним договором у розмірі 12686 грн. 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15 січня 2013 року по 28 березня 2013 року у розмірі 2956 грн. 20 коп. та моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Зазначене вище рішення в частині стягнення додаткової вихідної допомоги за колективним договором та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виконано 25 серпня 2015 року, а в частині відшкодування моральної шкоди 16 лютого 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував того, що ухвалою господарського суду Одеської області від 11 липня 2003 року порушено провадження про банкрутство державній судноплавній компанії «Чорноморське морське пароплавство» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) та виконання рішень у немайнових спорах.

Виходячи з положень ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на вимоги про відшкодування моральної шкоди поширюється дія мораторію і вони можуть бути задоволені після зняття цього мораторію.

Також, встановлено, що ОСОБА_3 пропустила строк звернення до суду, оскільки перебіг тримісячного строку звернення до суду починається від дня виплати колишньому працівникові саме належних йому при звільненні сум, а не присудженої судом до стягнення моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 немає.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи встановлене судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, судова колегія,

постановила:

Апеляційну скаргу Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2016 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складений 06.04.2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_2

ОСОБА_4