Справа № 369/7508/15-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/1032/18 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 4 05.04.2018
П О С Т А Н О ВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Журби С.О.,

суддів Лівінського С.В., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за користування частиною квартири, встановлення сервітуту, стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним:

20 березня 2014 року сторони набули право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1. 11 березня 2014 року було зареєстровано право власності на спірну квартиру. В той же час ОСОБА_3 відмовляється пускати її до спірної квартири та не надає ключів від квартири. У січні 2015 року ОСОБА_2 намагалася попасти до спірної квартири та отримати ключі, в результаті чого вона та її батько отримали тілесні ушкодження, які були нанесені відповідачем та його друзями. На час подання позову до спірної квартири позивачка попасти не може, ОСОБА_3 фактично створює їй перешкоди у користуванні її власністю.

Спірна квартира є однокімнатною, можливість розділити спірне майно в натурі або виділити частку із спільного майна, як і можливість встановити порядок спільного користування нею, відсутні. На підставі цього просила суд зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні квартирою та передати їй ключі від неї. Також просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за користування її часткою квартири, встановити відповідачу сервітут у вигляді права користування належною позивачу часткою квартири та встановити плату за користування таким сервітутом з часу набрання сили рішенням суду і до припинення означеного сервітуту.

Позивач в ході розгляду неодноразово подавала до суду заяву про зміну предмету позову. Відповідно до останньої з них, поданої 20 червня 2017 року, позивач має право на компенсацію збитків за час, коли ОСОБА_3 користувався належною їй частиною квартири. Розмір цієї компенсації повинен відповідати вартості оренди (права користування) даної квартири. Незалежним оцінювачем була визначена вартість оренди 1 кв.м. за місяць в 2014 році в розмірі 105 грн. 61. коп.; в 2015 році - 112 грн. 89 коп.; в 2016 році - 130 грн. 34 коп.; в 2017 році - 153 грн. 85 коп.

Позивач вказувала, що відповідно до цивільного законодавства України дана компенсація є збитками для неї. Збитки повинні бути відшкодовані в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягає компенсації, визначається вартістю втраченого майна на день розгляду справи. ОСОБА_3 користується 1/2 частиною квартири з 11 березня 2014 року. Таким чином, станом на 19 червня 2017 року строк протиправного користування склав 1197 календарних днів.

Також позивач зазначила, що фактично між нею та відповідачем склалися відносини, які випливають з користування чужим майном (сервітут) без визначення строку. Зазначений сервітут полягає в користуванні відповідачем належною позивачу ? частиною квартири для проживання без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, розмір якої повинен відповідати розміру плати за користування таким нерухомим майном. Оскільки вартість права користування ? частиною квартири складає 3500 грн. 09 коп. щомісячно, саме вказану суму ОСОБА_3 повинен сплачувати позивачу за користування сервітутом, однак останній відмовляється укладати з позивачем договір сервітуту.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь компенсацію за користування її частиною квартири АДРЕСА_2 в розмірі 142 486 грн. 07 коп., встановити сервітут для ОСОБА_3 у вигляді права користування (проживання) 1/2 частиною квартири АДРЕСА_2 без визначення строку та платою в розмірі 3500 грн. 09 коп. в місяць, стягнути з ОСОБА_3 на її користь щомісячно по 3500 грн. 09 коп. на майбутній період з дня набрання законної сили рішенням до припинення сервітуту.

25 вересня 2017 року позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона вказала, що оскільки на той час строк користування ОСОБА_3 належною позивачу частиною квартири складав 1295 календарних днів, розмір компенсації за таке користування становить 157 892 грн. 10 коп., які позивач і просила стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі та не взято до уваги доводів, якими він обґрунтовував свою позицію. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду позивачем не було доведено обґрунтованості її посилань на наявність перешкод, які чинить їй відповідач у користуванні квартирою. За таких умов правові підстави для стягнення з відповідача на її користь збитків за неможливість користування квартирою відсутні. Безпідставною, з точки зору суду першої інстанції, є й вимога про встановлення для відповідача сервітуту, оскільки сервітут може бути встановлений лише на вимогу особи, у якої виникла потреба у користуванні чужим майном, а не навпаки. Таким чином вимога ОСОБА_2 (як і похідні вимоги про встановлення плати за сервітут та її стягнення) не підлягають до задоволення.

З наведеною позицією суду першої інстанції погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

В ході розгляду справи позивачем не було доведено її посилань на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, оскільки з цього приводу до суду не було представлено жодного належного та допустимого доказу. Більш того, стверджуючи про відсутність у неї ключів від квартири, сама позивач вказувала, що після інциденту між відповідачем та її батьком вона забрала ключі від квартири. Таким чином зазначені твердження суперечать одне одному, а посилання на перешкоди у користуванні майном, які позивачу чинить відповідач, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та не можуть бути прийняті судом. За таких умов позовні вимоги, які обґрунтовані наведеними твердженнями, не підлягають до задоволення. Також колегія суддів апеляційного суду звертає увагу й на те, що окрім недоведення позивачем наявності підстав для стягнення з відповідача компенсації в порядку ч. 3 ст. 358 ЦК України, позивачем невірно розуміється й сама правова природа такої плати, яку вона вважає завданими їй збитками, в той час як вона має іншу правову природу та не може вважатися збитками в розумінні положень ст. 22 ЦК України.

Не може погодитися колегія суддів апеляційного суду й з доводами апеляційної скарги в частині тверджень про невірне вирішення судом першої інстанції позовних вимог щодо встановлення оплатного сервітуту для відповідача та стягнення плати за нього.

Право користування чужим майном (сервітут) врегульоване положеннями глави 32 ЦК України. Відповідно до вказаних норм, зокрема ст.ст. 401, 404 ЦК України, сервітут є правом особи (а не обов'язком) та може бути встановлений лише на вимогу особи, яка потребує такого права. За таких умов примусове встановлення для особи сервітуту за вимогою іншої сторони суперечить як наведеним нормам, так і положенням ст. 4 ЦПК України, що зумовлює відсутність підстав для задоволення такої позовної вимоги, як і вимог, похідних від неї. Вказані обставини були належним чином встановлені та оцінені судом першої інстанції, підстав для критичного відношення до таких висновків колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: С.В. Лівінський

О.П. Коцюрба