АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року місто Київ.

Справа № 753/12686/17

Апеляційне провадження №22-ц/796/2819/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів Іванченка М.М., Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року, у складі судді Цимбал І.К. (інформація про час постановлення рішення та дату складання повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

11 липня 2017 року позивачка, через представника звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона надала ОСОБА_2 у борг грошові кошти, з приводу чого було укладено договорі позики, відповідно до умов якого позивач надала відповідачу грошові кошти в розмірі еквівалентному 2 400 000 дол. США, з кінцевим терміном повернення 01.10.2017 року. Проте, відповідач у визначений у договорі строк, кошти добровільно не повернув, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з відповідним позовом в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 70 850 000 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_2 загальну суму заборгованості за договором позики в розмірі 117244132, 87 грн., з яких: 70850000 грн. - основна сума боргу, 3738550,68 грн. - три проценти річних та 42655582,19 грн. - пеня.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_2 судові витрати в розмірі 8000 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.01.2018 року відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

В скарзі вказував на те, що заочне рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що справа була розгляну судом без участі відповідача або його представника.Безпідставно та неправомірно суд позбавив відповідача прав, наданих Конституцією України захищати свої права та інтереси. В справі відсутні будь-які докази отримання відповідачем повідомлень суду. Суд залишив без своєї уваги очевидні факти, що істотним чином впливають на вирішення справи. Залишаючи без задоволення заяву відповідача про перегляд заочного рішення, суд фактично ухилився від об'єктивного і справедливого перегляду справи та ухвалючи у заочному порядку рішення, не виконав покладені на нього Законом обов'язки та фактично переклав розгляд та вирішення справи по суті на апеляційний суд. Суд безпідставно не залишив позовну заяву без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, що діяла на момент ухвалення заочного рішення. Судом не застосовані положення ЦК України, які обмежують можливість стягнення пені строком більш ніж 1 рік, неправильно витлумачені норми ст. 625 ЦК України, які не передбачають подвійне стягнення процентів, не застосовані норми ч.3. ст. 551 ЦК України щодо зменшення судом розміру пені, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, що також мало місце в даному випадку, не застосовані положення Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та інші норми спеціального законодавства, які обмежують обіг готівкової, у т.ч. й іноземної валюти в Україні. Судом помилково не враховані норми матеріального права, які регулюють моніторинг фінансових операцій з готівковою валютою та платежами, що перевищують суму у 150 тис. грн., а також й відповідні норми діючого законодавства щодо запобігання відмиванню доходів, отриманих незаконних шляхом. Норми Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» неправомірно були проігноровані судом. Суд, не з'ясував джерело походження у позивача, як фізичної особи готівкових коштів у сумі більш ніж 2 млн. доларів США. Суд, всупереч вимогам процесуального закону, не перевірив наявність у позивача оригіналів договору позики. Суд помилково не звернув увагу, що розрахунок не відноситься до будь-яких платіжних документів. А відтак він не може слугувати доказом сплати чи несплати будь-яких сум. Суд першої інстанції, не врахував, що умови договору неодноразово змінювалися - 3 рази. Суд помилково витлумачив матеріальний закон та не врахував, що приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд незаконно відмовив у перегляді заочного рішення, не врахував вказані норми закону та стягнув з відповідача суму боргу, яка включає в себе 3 % річних та пеню за період більш ніж 3 роки - яка визначена позивачем станом на 07 липня 2017 року. Судом не були встановлені всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи та порушені норми матеріального та процесуального права, що у сукупності призвело до неправильного вирішення справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду 10 квітня 2018 року представник відповідача доводи скарги підтримав.

Представники позивача доводи скарги заперечували.

11.04.2018 року представником позивача подано заяву від імені ОСОБА_3 про відмову від частини позовних вимог, а саме: стягнення трьох процентів річних в розмірі 3 738 550,68 грн. та пені в розмірі 42 655 528,19 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12.04.2018 року прийнято відмову ОСОБА_3 від позовних вимог про стягнення трьох процентів річних в розмірі 3 738 550,68 грн. та пені в розмірі 42 655 528,19 грн. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Визнано нечинним заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року в частині вирішення вимог про стягнення трьох процентів річних в розмірі 3 738 550,68 грн. та пені в розмірі 42 655 528,19 грн., а провадження у справі щодо вказаних вимог закрито.

Таким чином, апеляційним судом перевіряються доводи апеляційної скарги лише щодо неправомірності заочного рішення про стягнення основної суми боргу за договором позики.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частина перша статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.526, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, та встановлено судом, 14.08.2013 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі еквівалентному 2 400 000 дол. США(станом на 2013 рік) (а.с. 4).

Відповідно до п. 2 договору, виконання зобов'язання за договором має бути здійснено згідно погодженого графіка з 20 числа місяця до 30 (31) числа місяця готівкою через повіреного, чи в місці визначеному позикодавцем (а.с. 4).

Відповідно до п. 3 договору, позикодавець має право на дострокове повернення позики або її частини (а.с. 4).

14.08.2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору позики, відповідно до умов якої було встановлено графік повернення позики (а.с.5).

28.07.2014 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору позики, відповідно до умов якої було змінено графік повернення грошових коштів (а.с.6).

21.10.2015 року між сторонами було укладено додаткову угоду №3, відповідно до умов якої було визначено суму заборгованості відповідача станом на дату підписання такої угоди з урахуванням зміни курсу валют на цю дату в розмірі еквівалентному 2 725 000, 00 доларів США та встановлено графік повернення грошових коштів (а.с.7-8).

Відповідно до якого остаточною датою повернення позики вказано 01 жовтня 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що останні є обґрунтованими, оскільки відповідач не виконав грошові зобов'язання передбачені договором позики, добровільно позику не повернув, а тому борг має бути стягнутий в судовому порядку.

Вказаний висновок суду відповідає встановленим судом обставинам, проте суд допустив порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

В п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України зазначено, що порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Представник відповідача обґрунтовував свою апеляційну скаргу зокрема тим, що відповідач не був належним чином повідомлений судом про місце та час розгляду справи, а тому не з'явилася до суду з поважних причин та була позбавлена права на судовий захист.

Так, в матеріалах справи наявний конверт, який не пронумерований та не внесений в опис документів, який знаходиться між 30 та 29 аркушем справи, з якого вбачається, що останній повернуто на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до супровідного листа у вищевказаному конверті містилася зокрема ухвала про відкриття провадження з інформацією про те, що розгляд справи призначений на 27.09.2017 року .

27.09.2017 року відповідачу було направлено повістку про виклик в судове засідання призначене на 09.11.2017 року.

Відповідно до конверту на а.с. 37 поштове відправлення повернуто на адресу суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Отже, даних про належне повідомлення відповідача на судові засідання матеріали справи не містять.

Як вбачається з матеріалів справи, суд розглянув справу у відсутності відповідача ОСОБА_2 та ухвалив 09.11.2017 року заочне рішення у справі.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_2 була повідомлена про місце та час судового розгляду справи, у зв'язку з чим відповідач була позбавлена можливості наводити свої доводи та заперечення та приймати участь у дослідженні доказів, що безумовно призвело до недотримання судом принципу змагальності та рівності сторін, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог. Тобто доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційним судом визнано обґрунтованими.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення основної суми боргу та перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд встановив такі обставини:

Зі змісту укладеного договору позики від 14.08.2013 року та додаткових угод № 1 від 14.08.2013 року, № 2 від 28.07.2017 року, № 3 від 21.10.2015 року до вищевказаного договору позики вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються Параграфом 1 Глави 71 ЦК України.

Так, факт отримання відповідачем в позику коштів в сумі, еквівалентній 2 400 000 грн.(станом на 2013 рік) підтверджено договором позики на а.с. 4, від 14 серпня 2013 року.

Представник відповідача не заперечував підпис ОСОБА_2 на вказаному договорі.

Доводи про те, що між сторонами фактично існували не позикові зобов'язання, а інші правовідносини є недоведеними та спростовуються змістом договору позики (а.с.4)

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що він не знає, які в дійсності були правовідносини, так як його довірителька йому про це не повідомила.

Тобто доводи про існування між сторонами не позикових зобов'язань є лише припущенням представника відповідача.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Дослідивши в судовому засіданні оригінали договору позики від 14.08.2013 року та додаткових угод № 1 від 14.08.2013 року, № 2 від 28.07.2017 року, № 3 від 21.10.2015 року до вищевказаного договору позики апеляційним судом встановлено, що відповідач загалом отримала в позику суму грошових коштів, яка еквівалентна 2 943 339, 61 доларів США.

21.10 .2015 року сторони уклали додаткову угоду № 3 відповідно до умов якої сторони підтвердили, що непогашена сума позики станом на 01 жовтня 2015 року за договором позики та додатковими угодами становить суму еквівалентну 2 725 000 доларів США, яку відповідачка зобов'язалась повертати частинами по 5 000 доларів з 01.10 2015 року до 01.09 2017 року, та решту боргу в сумі 2 605 000 доларів США повернути до 01 жовтня 2017 року.

Умови додаткової угоди № 3 відповідач не виконала, кошти не повернула.

Представник відповідача визнав підпис відповідача на вказаній додатковій угоді та не навів в апеляційній скарзі та не надав апеляційному суду докази про повернення вказаної суми, та виконання умов додаткової угоди № 3 щодо часткового погашення боргу по 5 000 доларів США до вересня 2017 року, та боргу в цілому.

Доводи про те, що в позивача були відсутні кошти для надання відповідачу, колегія суддів не приймає з огляду на те, що відповідач не довела суду, що вона на час розгляду справи в апеляційному суді оспорила договір позики через його безгрошовість.

Крім того в судовому засіданні апеляційного суду були оглянуті договори оренди та договори купівлі продажу нерухомого майна, з яких вбачалось, що позивач мала кошти для передачі відповідачу.

Питання, щодо перевірки факту оплати позивачем податків не входить до компетенції апеляційного суду та не має правового значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів , належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Внаслідок неналежного виконання своїх обов'язків відповідачем, у позивача на підставі вказаної норми права, на момент подачі позову в липні 2017 року, виникло право вимагати дострокового повернення позики в повному обсязі в сумі еквівалентній 2 725 000,00 доларів США.

При цьому колегія суддів виходить з положень ст.533 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов'язанні визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом.

Позивач за умовами договору визначив позовні вимоги, виходячи з еквіваленту 2 725 000 доларів США в сумі 70 850 000 грн. 00 коп.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що станом на момент підписання позовної заяви 10.07.2017 року відповідно до даних НБУ офіційний курс гривні до долара США становив 2602,2967 за 100 дол. США.

Перерахувавши розмір заборгованості апеляційним судом встановлено, що останній складає 70 912 585 грн. 07 коп. (2 725 000,00*2602,2967/100), однак оскільки позивач просив стягнути з відповідача суму в розмірі еквівалентній 70 850 000 грн. 00 коп., апеляційний суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню, в межах заявлених позивачем вимог.

З огляду на викладене, апеляційним судом встановлено, що відповідач порушила права позивача, не повернувши позичені кошти в строки та в порядку , передбаченому письмовим договором та додатками до нього, а тому її права підлягають захисту на підставі вищенаведених норм матеріального права.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що розрахунок не є доказом повернення коштів, тому що, в додатковій угоді № 3, відповідач визнала суму, яка була зарахована позивачем на часткове погашення боргу.

Доводи з приводу визначення договором порядку повернення грошей за комерційним курсом, на вищенаведені висновки апеляційного суду не впливають, так як представник відповідача не довів суду, що за комерційним курсом, сума, що підлягає поверненню буде меншою, ніж ту, що визначив суд в гривнях в межах заявлених вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, не врахував, що умови договору неодноразово змінювалися - 3 рази, на думку апеляційного суду не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки внесення змін до договору позики, лише підтверджує наявність у відповідача невиконаних зобов'язань за договором позики, часткове виконання зобов'язань за вказаним договором та зміну сторонами договору строків повернення позики.

Доводи скарги про те, що суд безпідставно не залишив позовну заяву без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, що діяла на момент ухвалення заочного рішення, апеляційний суд не приймає, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 27.09.2017 року представник позивача був присутнім в судовому засіданні, що підтверджується розпискою на а.с. 32. При цьому, фіксування судового засідання не здійснювалося у зв'язку з неявкою відповідача (довідка на а.с. 31), наступне засідання було призначено на 09.11.2017 року. Тобто підстави для застосування п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення заочного рішення були відсутні, так як судом не було встановлено, що позивач двічі поспіль не з'явився до суду.

Посилання в скарзі на те, що повноваження у особи, яка звернулася до суду з позовом фактично не перевірені та не підтверджені, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки подаючи позовну заяву, представником було надано копію довіреності на представництво позивача, як це було передбачено процесуальним законом, а клопотання про огляд оригіналу довіреності в судовому засіданні сторонами не заявлялося.

Щодо не застосування наслідків спливу позовної давності, то апеляційний суд встановив, що з урахуванням додаткової угоди № 3, строк повернення позики починався з жовтня 2015 року і закінчувався в жовтні 2017 року. Позивач не пропустив строк позовної давності , звернувшись з позовом 11 липня 2017 року.

Щодо застосування позовної давності до вимог про стягнення пені та 3% річних , то від цих вимог позивач відмовилась в апеляційному суді.

При цьому апеляційний суд виходить з таких норм права.

В статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування ст.ст. 625, 551 ЦК України та невірного розрахунку трьох процентів річних та пені, апеляційний суд не перевіряє, оскільки позивачка відмовилась від вказаних вимог, і останні не є предметом судового розгляду.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення районного суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 70 850 000 грн.

Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу, оскільки підставами скасування рішення суду стало порушення судом норм процесуального права, які є обов'язковими для скасування рішення суду, при цьому сума коштів, які стягуються з відповідача, з урахуванням відмови від частини позовних вимог є незміною.

Тобто, з відповідача на користь позивача, з урахуванням задоволених вимог , керуючись ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути судовий збір в сумі 8000 грн.

Сторонами процесу не заявлено до відшкодування інших судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_2 суму основного боргу за договором позики в розмірі 70 850 000 грн. 00 коп.(сімдесят мільйонів вісімсот п'ятдесят тисяч грн.)

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_2 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 8000 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 13 квітня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.