Справа № 128/1661/17
Провадження № 22-ц/772/817/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 рокуСправа № 128/1661/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

судді-доповідача: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Голоти Л.О.,

учасники справи:

позивач: ПАТ КБ «Приватбанк»,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Бондаренко О.І. в приміщенні Вінницького районного суду Вінницької області, -

в с т а н о в и в :

В червні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 19 грудня 2013 року ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 9 948,84 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1-го по 25-е число кожного місяця, шляхом надання відповідачем Банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом. В позові зазначено, що ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором виконав, надав відповідачу кредит у розмірі згідно з договором, однак остання свої зобов'язання не виконує, відтак станом на 12 червня 2017 року заборгованість складає 26 3251,45 грн., з яких: 8 793,43 грн. - заборгованість за кредитом; 5 291,54 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 11 255,36 грн. - заборгованість за пенею та по комісією за користування кредитом; 1 011,12 грн. - штраф відповідно до 2.2. Генеральної угоди, а тому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 19 грудня 2013 року в сумі 26 351,45 грн. та судові витрати.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, , рах. № 3111 /для погашення заборгованості та судових витрат/, МФО № 305299) заборгованість за кредитним договором б/н від 19 грудня 2013 року в сумі 12 323,29 грн., яка складається з: 7 711,13 грн. - заборгованість за кредитом, 4 612,16 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

В решті позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню, при цьому судом було прийнято до уваги часткове визнання відповідачем позову з урахуванням заяви про застосування строку позовної давності.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подано апеляційну скаргу, мотивовану тим, що банк звернувся до суду з позовом в межах загальної позовної давності, відтак вимоги щодо стягнення кредиту та процентів підлягали задоволенню в повному обсязі; поряд із стягненням з відповідача на користь банку кредиту та процентів у повному обсязі також підлягала стягненню неустойка, яка є предметом позовних вимог банку, але частково, оскільки стороною відповідача подана заява про застосування позовної давності, крім того, зазначено, що судом безпідставно стягнуто витрати на правничу допомогу, оскільки в матеріалах справи відсутній ордер, а згідно наявного договору про надання правової допомоги порядок оплати гонорару не визначений, а тому просив рішення суду в частині незадоволених вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким вимоги по стягненню заборгованості по кредиту та процентам задовольнити в повному обсязі, а вимоги по неустойці в межах останніх 12 місяців перед зверненням ПАТ КБ «Приватбанк» до суду з даним позовом; рішення суду в частині стягнення витрат на надання правничої допомоги скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити; в іншій частині рішення суду залишити без змін, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

У відзиві, поданому ОСОБА_3 зазначено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, при цьому у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового кредиту.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (пункт 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України).

Апеляційний суд у складі судової колегії, розглядаючи справу за наявними у справі матеріалами, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вимогами ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено і сторонами не оспорено, що 19 грудня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої остання отримала кредит в розмірі 9 948,84 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Умовами кредитного договору передбачено, що погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1-го по 25-е число кожного місяця, шляхом надання відповідачем Банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом.

З матеріалів справи видно, що на виконання умов договору, позивач надав ОСОБА_3 передбачені кредитним договором кошти, однак відповідач взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту в повній мірі не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 12 червня 2017 року становить 26 351,45 грн., з яких: 8 793,43 грн. - заборгованість за кредитом; 5 291,54 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 11 255,36 грн. - заборгованість за пенею та по комісією за користування кредитом; 1 011,12 грн. - штраф відповідно до 2.2. Генеральної угоди.

Крім того, з матеріалів справи видно, що 24 жовтня 2017 року ОСОБА_3 до суду першої інстанції подано заяву про застосування строків позовної давності відповідно до вимог ст. 267 ЦК України, посилаючись на те, що останній платіж нею здійснено 31 березня 2014 року, а також подано заяву про часткове визнання позовних вимог у розмірі 12 323,29 грн., з яких: 7 711,13 грн. - заборгованість за кредитом за період з 14 червня 2014 року по 14 червня 2017 року (дня звернення до суду); 4 612,16 грн. - заборгованість за користування кредитом з розрахунку 18% за період з 14 червня 2014 року по 14 червня 2017 року, при цьому пеня і штраф нею не визнаються у зв'язку зі спливом позовної давності.

Зі змісту заяви про часткове визнання позовних вимог вбачається, що вказані суми визначені з розрахунку позивача як різниця між сумами користування станом на 30 червня 2014 року та 12 червня 2017 року.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення та визначенні розміру заборгованості за кредитом та відсоткам за користування кредитом дійшов правильного висновку та стягнув 12 323,29 грн., оскільки відповідачем не дотримано умови кредитного договору щодо його повернення, при цьому судом враховано загальний строк позовної давності.

Судом встановлено, що позивачем не надано належного окремого розрахунку заборгованості за пеню, а надано лише загальний розрахунок заборгованості за пенею та комісією, який не може бути прийнятий до уваги, оскільки покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Такого виду цивільно-правової відповідальності як комісія законодавством не передбачено, оскільки це є лише платою за послуги банку.

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови в задоволенні вимог про стягнення 1 011,12 грн. штрафу відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди, при цьому апеляційний суд звертає увагу, що умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності та передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, однак штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення не допускається.

Крім того, умовами укладеного між сторонами договору передбачено стягнення штрафу у фіксованій сумі, що суперечить положенням ч.2 ст.549 ЦК України, згідно якої штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Викладені в апеляційній скарзі твердження про те, що банк звернувся до суду в межах строку позовної давності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №6-2003цс15 від 21.10.2015 року та положеннями кредитного договору, відповідно до яких погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1-го по 25-е число кожного місяця, шляхом надання відповідачем грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом, що свідчить про початок перебігу строку позовної давності.

Також не заслуговують на увагу посилання на безпідставність стягнення з банку витрат на надання правничої допомоги, оскільки позивачем надано належні докази щодо понесення даних витрат, зокрема ордер на представлення адвокатом ОСОБА_5 інтересів ОСОБА_3 у Вінницькому районну суді Вінницької області, договір про надання правової допомоги від 25 липня 2017 року, акт приймання-передачі послуг з надання професійної правничої допомоги від 12 січня 2018 року та докази сплати ОСОБА_3 грошової винагороди (гонорару) в розмірі 4 000,00 грн. адвокату ОСОБА_5.

Відповідно до вимог ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Вимогами ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу.

У правовій позиції, висловленій у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі №6-31цс15, передбачено, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Крім того, у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові №6-2003цс15 від 21.10.2015 року визначено, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, вимогами ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції з урахуванням положень укладеного між сторонами договору дійшов вірно висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, при цьому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та відповідно до вимог ч. 3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ Л.О. Голота

Згідно з оригіналом:

Суддя-доповідач В.В. Оніщук