Справа № 2-923/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді КІЗЮН Л.І.

при секретарі: Швидченко О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя, в якому просила:

розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 28 липня 2007 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом НОМЕР_5 від 28 липня 2007 року;

стягнути з ОСОБА_3 на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 3 000 гривень 00 коп. щомісячно з моменту звернення до суду з позовом до досягнення дитиною повноліття;

визнати за нею право власності на ? (одну другу) ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 56,4 кв.м.. без поділу вказаної квартири в натурі;

визнати за нею право власності на ? (одну другу) частку автомобіля «Mercedes-Benz Vito 112», державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, чорного кольору, 2001 року випуску.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 липня 2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. За час перебування в шлюбі у них народилась спільна дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З відповідачем прожили в шлюбі 10 років, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини. Однак, останнім часом подружні стосунки позивача та відповідача не склались через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, у зв'язку з чим не можуть проживати як сім'я надалі, виконувати сімейні обов'язки. Склались неприязні відносини, у зв'язку з відсутністю взаємоповаги та взаємного порозуміння, що стало наслідком втрати з відповідачем всіх фізичних та духовних зв'язків.

За таких обставин позивач прийшла до висновку, що розлучення єдиний вихід для неї та відповідача побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сім'ю їх спільної дитини. Збереження сім'ї та подальше проживання з відповідачем є неможливим.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини зазначила, що їх спільна дитина проживає разом з нею. З відповідачем, на момент подання позову не досягнуто з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Відповідач немає іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, немає на утриманні батьків чи осіб, які потребують обов'язкового утримання з його боку. Відповідач має постійне місце роботи та стабільний заробіток, тому має можливість сплачувати аліменти.

Окрім цього, за період шлюбу у позивача та відповідача виникло спільно нажите майно, яке є предметом їхньої спільної сумісної власності як подружжя, а саме квартира АДРЕСА_1, загальною площею 56,4 кв.м., та автомобіль «Mercedes-Benz Vito 112», державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, чорного кольору, 2001 року випуску. Позивач вважає, що вказані квартира та автомобіль, право власності на які було набуте за спільні кошти за час шлюбу, є об'єктами їхнього права спільної сумісної власності.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечував щодо розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем та щодо визнання за позивачем права власності на ? частку автомобіля «Mercedes-Benz Vito 112», державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2. Не заперечував також щодо стягнення з відповідача аліментів. Разом з тим, вказав, що на стягнення аліментів у розмірі 3000 грн. відповідач не погоджується, оскільки щомісячні витрати по утриманню неповнолітнього сина нічим не обґрунтовані. Зі свого боку, відповідач вважає за можливе сплачувати щомісячно кошти на утримання дитини у розмірі 1500 грн. У задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності за позивачем на ? ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 56,4 кв.м., просив відмовити повністю, оскільки зазначена квартира хоч і була придбана під час шлюбу, але не за спільні кошти. Надав письмові заперечення (а.с.а.с. 63-65).

Вислухавши пояснення позивача, пояснення представника відповідача, врахувавши їх доводи, вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки.

Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України).

За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 28 липня 2007 року, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5, виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області 28 липня 2007 року, про що складено відповідний актовий запис № 371 (а.с. 10).

Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_6, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 12 лютого 2010 року (а.с. 11).

За змістом положень ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Як роз'яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

В судому засіданні позивач наполягала на розірванні шлюбу.

Представник відповідача зазначив, що відповідач не заперечує та погоджується на розірвання шлюбу.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Як з'ясовано судом, підтверджується пояснення сторін, сімейне життя подружжя не склалось, у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на сімейне життя та обов'язки, різні інтересами. Сім'я існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім'ї є не доцільним.

Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини існують лише формально, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

В судовому засіданні встановлено, що малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з позивачем, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1)стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2)стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4)інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

До набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VІІІ ч.2 ст. 182 СК України було визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Судом встановлено, що позивач проживає з малолітньою дитиною окремо від відповідача, який є працездатним, має постійне місце роботи та стабільний заробіток, що підтверджується даними податкової декларації та не заперечується самим відповідачем. Суду не надано належних та допустимих доказів наявності на утриманні у відповідача інших осіб.

Як слідує з позову одержувач, тобто позивач у справі бажає визначення аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн.

При цьому, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Враховуючи викладене, а також вік дитини та її потреби, те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, пояснення відповідача про те, що він бажає брати участь у вихованні та забезпеченні дитини і з цього приводу неодноразово звертався до позивача, суд вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 березня 2017 року до 31 липня 2017 року, а з 01 серпня 2017 року до повноліття дитини - у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Що стосується вимог позивача про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд приходить до наступного висновку.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Як роз'яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У відповідності до положень ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Так, судом встановлено, що за період шлюбу сторонами було набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1, та автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 112», державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, чорного кольору, 2001 року випуску.

Позивач вважає, що зазначені квартира та автомобіль повинні бути поділені між нею та відповідачем з визначенням права власності на 1/2 ідеальну частку, оскільки право власності було набуте за спільні кошти за час шлюбу.

Норми стст. 57, 60 СК установлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Застосовуючи норму ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суд вважає обґрунтованими заперечення відповідача проти позову в частині поділу спільного нажитого майна, яке є предметом їхньої спільної сумісної власності як подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1, право власності на яку було набуто 23.01.2015 року.

Так відповідач стверджує, що зазначена квартира дійсно була придбана під час шлюбу, але не за спільну кошти, а за кошти від реалізації нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_3, право власності на яку перейшло до відповідача на підставі договору дарування, укладеного 20.10.2008 року.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи /а.с.а.с. 67, 68-70/.

Позивачем не надано будь-яких доказів в спростування доводів відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1, не входить до складу спільного сумісного майна подружжя та не підлягає поділу між ними, оскільки була придбана відповідачем не за спільні кошти подружжя.

В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині поділу спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню, а саме визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля Мерседес-Бенц, модель Вито 112, д.н. НОМЕР_1, рік випуску 2001.

Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір у розмірі 1280 грн. 00 коп. слід стягнути з відповідача на користь позивача, та судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. слід стягнути з відповідача на користь держави.

У відповідності з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, підлягає обов'язковому негайному виконанню.

Керуючись Конституцією України, п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 1, 24, 36, 51, 55, 56, 57, 60, 61, 63, 69, 70, 71, 104, 105, 109, 110, 111, 112, 114, 141, 180, 181, 182, 191 СК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-80, 89, 133, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Шлюб, укладений 28 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, актовий запис №371, зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, розірвати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 березня 2017 року до 31 липня 2017 року, а з 01 серпня 2017 року до повноліття дитини - у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля Мерседес-Бенц, модель Вито 112, д.н. НОМЕР_1, рік випуску 2001.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення у частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3.

Відповідач: ОСОБА_3, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4.

Суддя Л.І. Кізюн