Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження №22ц/778/1000/18
головуючий у 1 інстанції: Носик М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Василівського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (надалі ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») про визнання відмови у виплаті страхового відшкодування неправомірною,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року до Василівського районного суду Запорізької області звернувся ОСОБА_4 із вказаним позовом, посилаючись на те, що 25 вересня 2014 року, близько 12 год. 40 хв., на вул. Нижня у м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, водій ОСОБА_5, керуючи автомобілем «ЗАЗ 1102», державний номерний знак НОМЕР_1, скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_4. Внаслідок даної дорожньо-транспортної події ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження. 08 лютого 2017 року від імені ОСОБА_4 було подано на адресу страховика - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву на виплату страхового відшкодування. За результатом розгляду зазначених документів відповідач своїм листом від 27 березня 2017 року за вих. номером 8 повідомив про відмову у виплаті страхового відшкодування. Позивач не погоджується з такими діями відповідача, щодо відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки така відмова є необґрунтованою та суперечить вимогам чинного законодавства України.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати неправомірною відмову ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» у відшкодуванні шкоди, завданої позивачеві ОСОБА_4 внаслідок шкоди, заподіяної 25 вересня 2014 року у ході дорожньо-транспортної події джерелом підвищеної небезпеки - транспортним засобом «ЗАЗ 1102», державний реєстраційний номер НОМЕР_1; стягнути компенсацію витрат на правову допомогу у сумі 4800 грн. з відповідача.

Рішенням Василівського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно ч. 1 та ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Судом попередньої інстанції встановлено, що 25 вересня 2014 року, приблизно о 12 год. 40 хв., на вул. Нижня у м. Дніпрорудне, Василівського району, Запорізької області, водій ОСОБА_5, керуючи забезпеченим транспортним засобом автомобілем «ЗАЗ 1102», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (Поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/8849296 від 22.11.2013, виданого ПрАТ «СК «Арсенал Страхуання»), скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_4.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження.

08 лютого 2017 року від імені ОСОБА_4 було подано на адресу страховика - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву на виплату страхового відшкодування.

За результатом розгляду зазначених документів відповідач своїм листом від 27 березня 2017 року за вих. номером 8 повідомив про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Виходячи з положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Суд першої інстанції далі встановив, велосипедист ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, було зареєстровано кримінальне провадження №0001802 за ч. 1 ст. 286 КК України. Зазначене вище кримінальне провадження було закрито у зв'язку із відсутністю в діяннях осіб складу кримінального правопорушення, згідно постанови старшого слідчого Василівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області від 27 листопада 2015 pоку.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №702/14 від 25 листопада 2014 року, складеного в рамках кримінального провадження, в діях ОСОБА_5 відсутні невідповідності Правил дорожнього руху України, котрі знаходяться в причинному зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою. ОСОБА_5 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода.

27 березня 2017 року ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відмовило Позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі ст. 6, ч. 1 ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі» оскільки вина особи, відповідальність якої застрахована не встановлена, з чого і слідує, що - цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 не настала.

Вважаючи, таку відмову відповідача правомірною, та вказуючи на те, що відповідач - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», не заподіювало майнову та/або моральну шкоду позивачеві, не є володільцем джерела підвищеної небезпеки автомобіля «ЗАЗ 1102» тому у задоволенні позову було відмовлено.

Однак такі висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки не відповідають нормам матеріального права.

Так, відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Таким чином, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6, який управляв автомобілем, настала незалежно від наявності в його діях вини, в розумінні ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 1187 ЦК України.

У справі відсутні докази, що ОСОБА_5 здійснюючи діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, завдав шкоди позивачеві внаслідок непереборної сили. У справі також відсутні докази, що шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого.

Таким чином, не здійснивши страхове відшкодування з підстав відсутності доказів наявної вини у особи яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, страхова компанія діяла в розріз вимог законодавства.

При цьому відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позивач, в позові вказуючи на неправомірність дій страхової компанії, при цьому не обрав ефективного способу захисту свого права, не просив стягнути з відповідача страхове відшкодування.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позивач, обрав не ефективний спосіб захисту свого права, бо визнання незаконним відмови у виплаті страхового відшкодування, яке дійсно встановлене апеляційною інстанцією не поновлює і не захищає жодних його прав, і встановлення таких дій відповідача необхідне лише при вирішенні питання про стягнення страхового відшкодування, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити саме з зазначених колегією суддів підстав.

Вказане не перешкоджає позивачеві звернутись до суду з вимогами про стягнення з відповідача страхового відшкодування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування підстав для відмови в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 10 квітня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: