АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» квітня 2018 року

м. Харків

справа № 639/6295/16-ц

провадження № 22ц/790/597/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3, представник відповідача - ОСОБА_4,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3, представник позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1, представник відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

треті особи за зустрічним позовом - ОСОБА_5, представник третьої особи за зустрічним позовом - ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кривошеїна І.М.,

позивач - ОСОБА_5, представник позивача - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_3, представник відповідача - ОСОБА_4,

треті особи - ОСОБА_8, представник третьої особи - ОСОБА_6, Відділ реєстрації місця проживання у Жовтневому районі м. Харкова

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року в складі судді Гаврилюк С.М.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що з 16 серпня 1988 року її мати ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу НОМЕР_1 є власником будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

30 червня 1988 року ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу № 3-1964 продала 44/100 частин вказаного будинку її колишньому чоловіку ОСОБА_11 та залишилась власником 56/100 частин цього домоволодіння.

Вказала, що з 1998 року по 2003 року у 56/100 частин цього домоволодіння постійно мешкали та були зареєстровані її діти: ОСОБА_12 та ОСОБА_13

У 2003 році ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зняті з реєстраційного обліку у зв'язку з виїздом до Німеччини на постійне місце проживання.

Зазначила, що у 2012 році на прохання її рідної сестри ОСОБА_3, її зареєстровано у 56/100 частин цього домоволодіння.

Вказала, що відповідно до договору дарування № 1277 від 06 червня 2016 року її мати ОСОБА_9 подарувала їй 56/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2.

Зазначила, що ОСОБА_3 з моменту реєстрації та до теперішнього часу в будинку не проживала та не вселялась, особистих речей в будинку не має, станом житлового приміщення не цікавиться та не має потреби в ньому, не несе ніяких витрат по його утриманню, ніяких перешкод у користуванні житловою площею їй не чинили, домовленості про збереження за нею права користування житловим приміщенням не було.

Вказала, що факт відсутності ОСОБА_3 за даною адресою підтверджується актом Комітету району в місті жителів приватного сектору Жовтневого району м. Харкова ділянка № 8 від 06 травня 2016 року № 97.

Просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловою площею - будинком АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності за договором дарування.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кривошеїна Ірина Миколаївна про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та вселення, визнання договору дарування недійсним, який в подальшому уточнювала.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належало її матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Вказала, що 25 липня 2016 року їй стало відомо, що 06 червня 2016 року на підставі договору дарування НАІ № 557299 ОСОБА_9 подарувала частину домоволодіння її сестрі ОСОБА_1, яка з 2003 року постійно проживає у Німеччині і є громадянкою Німеччини.

Зазначила, що на момент підписання договору дарування ОСОБА_9 вже не могла відповідати за свої вчинки. В силу свого віку та стану здоров'я потребувала постійної сторонньої допомоги, яку надавала вона разом з членами своєї сім`ї протягом 13 років.

Вказала, що з 2003 року по березень 2016 року вона була членом її сім`ї і єдиною, хто піклувався про її матір.

Зазначила, що користуючись безпорадним станом її матері, сусідка ОСОБА_15 отримала від неї довіреність на виконання певних дій, а з 15 березня 2016 року сусіди ОСОБА_15 та її чоловік стали чинити їй перешкоди у доступі до будинку, також перешкоджали у спілкуванні з її матір`ю наодинці, у догляді за нею, а потім зовсім перестали допускати до неї, поміняли замки.

Вважала, що зазначені особи незаконно утримували її матір і перешкоджали їм у спілкуванні, шляхом насилля, проти її волі змусили підписати договір дарування на спірне домоволодіння. З цього приводу вона подала відповідну заяву до прокуратури № 2 м. Харкова, а також заяви до поліції щодо перешкоджання їй у вільному доступі до будинку за її реєстрацією, у зв'язку з чим відкрито кримінальне провадження № 0000202 від 12 серпня 2016 року та внесено до ЄРДР, за яким вона визнана потерпілою по справі.

Зазначила, що на даний момент ОСОБА_1 на підставі договору дарування безоплатно передала ОСОБА_5 56/100 частин спірного будинку.

Просила усунути їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2; визнати недійсним договір дарування від 06 червня 2016 року, реєстраційний номер НАІ № 557299 будинку за адресою: АДРЕСА_2, що належав її матері ОСОБА_9

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_8, Відділ реєстрації місця проживання у Жовтневому районі м. Харкова про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 27 жовтня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4711, він є власником 56/100 частин житлового будинку № 20-А з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по АДРЕСА_2. На земельній ділянці знаходиться житловий будинок літ. А-1 житловою площею 49,6 кв. м., загальною площею 72,5 кв. м. та надвірні споруди сарай літ. Б, льох літ. В, вбиральня літ. П, огорожа № 1, 2, 3, 4.

Право власності на 44/100 частин вказаного будинку належить його батьку ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу від 05 квітня 1989 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1010.

Зазначив, що в даному житловому приміщенні з 10 квітня 2012 року зареєстрована ОСОБА_3, яка фактично в ньому не проживає і ніколи не проживала. Дана обставина встановлена рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 липня 2016 року у цивільній справі № 639/3175/16-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3

Вказав, що на момент подання позовної заяви відповідач не проживає у належному йому будинку більше чотирьох років, при цьому постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3.

Зазначив, що у зв'язку з тим, що розмір його доходу не значний, у нього може утворитись заборгованість по сплаті комунальних платежів на утримання житлового приміщення, а завдяки тому, що в ньому зареєстрована особа, яка не пов'язана з ним родинними зв'язками та фактично не проживає за місцем реєстрації вже тривалий час, він позбавлений можливості оформити фінансову допомогу у вигляді державної субсидії. Будь-якої домовленості про збереження за ОСОБА_3 житлової площі за період її відсутності не існує.

Просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у відділі реєстрації місця проживання у Жовтневому районі м. Харкова за адресою: АДРЕСА_2; стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року об'єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кривошеїна Ірина Миколаївна про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та вселення, визнання договору дарування недійсним з цивільною справою за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_8, Відділ реєстрації місця проживання у Жовтневому районі м. Харкова про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено; позов ОСОБА_5 - задоволено частково, визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, в іншій частині позову - відмовлено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір у сумі 551,20 грн.; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов про визнання договору дарування недійсним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала вимоги зустрічного позову. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про виклик приватного нотаріуса; що не надано належної правової оцінки показанням свідків, які пояснили, що порушено її право на проживання в будинку, а також свідчення самої ОСОБА_1, яка підтвердила, що перешкоджала їй користуватись житлом, контактувати з матір`ю; що судом першої інстанції не надано оцінки наданим нею доказам про те, що її мати повністю залежала від осіб, які здійснювали за нею догляд та те, що по відношенню до неї було вчинено фізичне та психологічне насильство, яке полягало в обмеженні її в пересуванні та спілкуванні з нею, залякуванні щодо того, що вона намагається направити її до будинку пристарілих, що утворилась заборгованість по комунальним платежам, які вона навмисно не сплачує і це призводить до того, що будинок відберуть у неї за борги; що правочин, вчинений ОСОБА_9 без її волі і був здійснений за таких обставин, коли вона не бажала, але вимушена була його вчинити на єдино можливих, невигідних і неприйнятих для неї умовах; що суд першої інстанції не врахував психічний, фізичний та матеріальний стан ОСОБА_9 напередодні та в момент здійснення нею оскаржуваного правочину, протиправний вплив сторонніх осіб на її дії, нав'язана цілком конкретними особами, загроза залишити її без допомоги та направити до будинку пристарілих, як крайня межа знущання над людиною; що залишився без правової оцінки той факт, який був підтверджений свідками про те, що ОСОБА_9 хворіла та потребувала певної дієти, однак всі, хто її доглядав, не притримувались та не повідомляли її про небезпечні для життя та здоров'я наслідки.

11 квітня 2018 року ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу, в якій вона погоджується з рішенням суду та вважає апеляційну скаргу ОСОБА_3 необґрунтованою.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 з свого боку та ОСОБА_3 з свого боку не довели, що їх право власності, користування спірним житловим приміщенням порушено, а ОСОБА_3 ще й те, що договір дарування є недійсним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 належав ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 16 серпня 1983 року, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації.

30 червня 1988 року ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у Харківському міському БТІ, продала 44/100 частин вказаного будинку колишньому чоловіку ОСОБА_1 - ОСОБА_11

Згідно договору дарування частки житлового будинку від 06 червня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1277, ОСОБА_9 подарувала належні їй на праві власності 56/100 частин вказаного будинку своїй дочці ОСОБА_1

Згідно довідки про причину смерті № 2606ДМ від 16 вересня 2016 року ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 від атеросклеротичної хвороби серця.

Відповідно до договору дарування від 27 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 4711, ОСОБА_1 подарувала належні їй на праві власності 56/100 частин житлового будинку № 20-А з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_5

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, право власності на 56/100 частин житлового будинку № 20-А з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровано за ОСОБА_5 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 жовтня 2016 року.

Право власності на інші 44/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2, належить батькові позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу від 05 квітня 1989 року.

Як вбачається з копії будинкової книги у будинку АДРЕСА_2, з 10 квітня 2012 року зареєстрована ОСОБА_3

З акта ділянки № 8 Комітету району в місті жителів приватного сектору Жовтневого району м. Харкова від 06 травня 2016 року № 97 вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 10 квітня 2012 року, однак фактично там не проживає та не проживала.

З відповіді начальника Новобаварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 03 квітня 2017 року № 1183аз/119/65-01/25-2017 вбачається, що згідно обліків ІІПС ОВС Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області 08 липня 2016 року до Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява ОСОБА_3, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2, про те, що з травня 2016 року за адресою: АДРЕСА_2, на думку заявника, невідомі заважають їй спілкуватися з матір'ю. Дану заяву розглянуто згідно Закону України «Про звернення громадян», за результатами розгляду прийнято рішення про списання до справи. Будь-яких інших заяв чи викликів від ОСОБА_3 щодо вчинення їй перешкод у користуванні житлом за адресою: АДРЕСА_2 та перешкоджання потрапити у це житлове приміщення лікарям швидкої медичної допомоги для надання медичної допомоги ОСОБА_9 в період з травня по жовтень 2016 року до Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області не надходило.

Із зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що вона зазначає своє фактичне місце проживання: АДРЕСА_3.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_3 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 разом з сім'єю: чоловіком та дитиною.

Представники ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 підтвердили, що ОСОБА_3 в спірному будинку з дня реєстрації не проживала.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Згідно вимог статті 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном.

Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-158цс14 від 05 листопада 2014 року аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь - яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Згідно роз'яснень, наданих у пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 була зареєстрована у вказаному будинку зі згоди колишнього власника, її матері ОСОБА_9 , яка в подальшому подарувала 56/100 частин житлового будинку своїй дочці ОСОБА_1, яка є рідною сестрою ОСОБА_3, ОСОБА_1 подарувала цю частку ОСОБА_5, з яким ОСОБА_3 у родинних відносинах не перебуває, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками не пов'язана, та у договорі дарування 56/100 часток житлового будинку не встановлено права третіх осіб на користування цим будинком, після припинення права власності попереднього власника, членом сім'ї якого була ОСОБА_3, вона втратила право на користування цим житловим приміщенням.

Посилання ОСОБА_3 на те, що їй перешкоджали в доступі до домоволодіння спростовуються матеріалами справи. Зокрема, з відповіді начальника Новобаварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 03 квітня 2017 року № 1183аз/119/65-01/25-2017 вбачається, що звернення ОСОБА_3 з такою заявою було тільки в травні 2016 року, обставини в якому не підтвердились. До травня 2016 року і з травня 2016 року по день смерті ОСОБА_9 таких звернень до правоохоронних органів не надходило. У серпні 2016 року відкрито кримінальне провадження по факту крадіжки майна та шахрайства, а не щодо конкретних осіб.

В суді апеляційної інстанції інших доказів представник ОСОБА_3 не надала.

Не надано доказів як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції (опис майна відповідними органами) того, що в спірному домоволодінні знаходяться речі ОСОБА_3

Таким чином, висновок суду щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_5, який є власником 56/100 частин спірного житлового будинку про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та відмови у задоволенні позову ОСОБА_1, яка не є власником 56/100 частин спірного житлового будинку, щодо визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є законним та обґрунтованим, виходячи з того, що її права не порушено.

Погоджується судова колегія і з висновком суду першої інстанції щодо відмови у знятті ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у відділі реєстрації місця проживання у Жовтневому районі м. Харкова за адресою: АДРЕСА_2, виходячи з положень пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно яких зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; з висновком суду щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 в частині усунення перешкод у користуванні нею спірним житловим будинком, оскільки нею заявлено позов в цій частині до неналежного відповідача, а саме, до ОСОБА_1, яка не є власником 56/100 частин спірного житлового будинку і ніяким чином не порушує її права; та з висновком суду щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання договору дарування від 06 червня 2016 року недійсним, виходячи з наступного.

Із змісту зустрічного позову в останній редакції вбачається, що ОСОБА_3 посилається на те, договір дарування необхідно визнати недійсним за двох підстав: перша - договір дарування вчинено її матір'ю у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; друга - під впливом насильства.

Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно вимог частин 1-3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним заса дам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Судом першої інстанції було роз'яснено ОСОБА_3 вказані вимоги закону щодо її права подати клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи та попереджено про наслідки не вчинення відповідних процесуальних дій, однак вона не виявила бажання заявити вказане клопотання, що підтверджується журналом судового засідання.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 такого клопотання також не заявляла.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав визнання недійсним договору дарування 56/100 часток житлового будинку від 06 червня 2016 року згідно статті 225 ЦК України, оскільки позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору її мати не могла розуміти значення своїх дій, керувати ними та підписувала цей договір під впливом насильства.

Згідно частини 1 статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Як зазначено у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Як вбачається з матеріалів справи належних та допустимих доказів відповідно до статей 58, 59 ЦПК України в редакції на час ухвалення судового рішення (статті 77,78 ЦПК в новій редакції) ОСОБА_3 не надала.

Її посилання на показання свідків не є належними та допустимими доказами в розумінні зазначених вище норм права.

При цьому, судова колегія зазначає, що вказані підстави визнання правочину недійсним, а саме вчинення правочину у стані, коли особа не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними та під впливом насильства не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у сукупності, адже виключають одна одну.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначила ще одну підставу, за якою необхідно, на її думку, визнати договір дарування недійсним - це укладення договору дарування під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до частини 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Збігом тяжких обставин можуть визнаватись: смерть дитини, тяжкі захворювання, похилий вік, інвалідність, одинокість і безпомічність, потреба в сторонній допомозі, загроза втратити житло через борги.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в його постановах по справах № 6-2цс14 від 19 березня 2014 року, № 6-9цс14 від 19 березня 2014 року, № 6-551цс16 від 06 квітня 2016 року.

Проте, судова колегія зазначає, що при подачі апеляційної скарги не можна порушувати принцип диспозитивності, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однак, як вбачається з зустрічного позову такої вимоги, як визнання договору дарування недійсним, який вчинено під впливом тяжкої обставини, ОСОБА_3 не заявляла, тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надати судження щодо цього.

Таким чином, належних, допустимих та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки рішення суду залишено без змін, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 12 квітня 2018 року.