АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Апеляційне провадження:
№22-ц/796/2056/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Панченка М.М., Музичко С.Г.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва (суддя Малинников О.Ф.) від 21 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

у березні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію інформацію, поширену відповідачем, що він заволодів грошовими коштами, які належать відповідачу та його сім'ї у сумі 5 400 000 доларів США та їх йому не повертає, а також, що він є шахраєм та аферистом.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що починаючи з квітня-травня 2013 року відповідач поширював серед його знайомих, друзів, колег по роботі, родичів недостовірну інформацію про те, що він заволодів грошовими коштами у сумі 5 400 000 доларів США, які належать відповідачу та його сім'ї .

Позивач стверджував, що неправомірні дії відповідача негативно вплинули на його ділову репутацію і спричинили моральну шкоду, яка виражається в безсонні, порушенні звичайного життєвого ритму, позначилися на загальному психологічному стані та призвели до душевних страждань.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та безпідставне посилання у рішенні суду на п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», оскільки позовна заява обґрунтована тим, що відповідач розповсюджував відомості, які принижують честь, гідність та ділову репутаціюпозивача при спілкуванні з іншими особами, а не зверненням відповідача до правоохоронного органу про вчинення позивачем шахрайських дій.

Також позивач зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, так як допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що відповідач повідомляв їм

- 2 -

інформацію, що позивач заволодів грошовими коштами та їх йому не повертає, а відповідач не надав доказів у підтвердження дійсності даної інформації.

Крім того, позивач вважає, що судом безпідставно відмовлено у допиті інших свідків, які також могли повідомити обставини справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено поширення відповідачем інформації.

Проте, вказаний висновок не відповідає наявним матеріалам справи.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності.

Разом з цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми утрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

- 3 -

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Під час розгляду справи судом першої інстанції були опитані у якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які підтвердили, що між позивачем та відповідачем виникли розбіжності та спір з приводу грошових коштів у розмірі 5,5 млн. доларів. При цьому, відповідач стверджував, що позивач йому винен грошові кошти, а позивач це заперечував. Вказану інформацію відповідач особисто повідомляв свідкам під час їх перебування у офісі, де перебували сторони, а також під час приватних розмов.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав підстав для висновку, що спірна інформація не була поширена відповідачем.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

У п. 19 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз'яснено, що відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедент ній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 рік) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантованих пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 статті 10 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.

Звертаючись до суду з даним позовом та подаючи заяву про зміну предмету позову, позивач зазначав, що поширення вищезазначеної інформації негативно вплинуло на його ділову репутацію, негативним чином позначилося на думці оточуючих щодо нього як чесного, порядного громадянина та бізнесмена.

Разом з цим, у порушення вимог ст. 60 ЦПК України, редакція якої діяла на момент розгляду справи судом, ні позивач, ні його представник не надали суду першої інстанції доказів у підтвердження своїх посилань та порушення особистих немайнових прав позивача висловлюванням відповідача.

Матеріали справи не містять доказів здійснення позивачем будь-якої трудової або бізнесової діяльності, та настання негативних наслідків для його ділової репутації.

З обставин справи та змісту оспорюваної інформації вбачається, що спірна інформація є переконанням відповідача, його оцінкою певних фактів, що підтверджується зверненням у

- 4 -

2015 році ОСОБА_2 до органів досудового розслідування із заявою про вчинення щодо нього з боку ОСОБА_1 шахрайських дій, розгляд якої на день розгляду справи судом не закінчений, а тому не може бути предметом судового захисту у розумінні ст. 277 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь.

Суд першої інстанції не врахував обставин справи та норми міжнародного права, неправильно застосував норми матеріального права України, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, тому колегія суддів скасовує рішення суду та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з їх безпідставності.

Враховуючи, що дана справа є незначної складності, відповідно до ч.3 ст. 389 ЦПК України колегія суддів вважає, що вона не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 20 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: