Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 351/1435/15-ц

провадження № 61-4407св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області у складі судді Боднарука М. В., від 02 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Бойчука І. В., Горейко М. Д., від 12 вересня 2016 року; за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області

від 12 вересня 2016 року

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 25 червня 2013 року, 27 червня 2013 року та 12 липня 2013 року він позичив подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 кошти на загальну суму 14 275 євро та 1 020 доларів США, про що останні написали розписки із зазначенням дати повернення червень 2014 року та жовтень

2013 року відповідно. У червні 2015 року ОСОБА_6 загинув. Спадкоємці ОСОБА_3 та ОСОБА_5 визнали борг та написали розписку про повернення 14 500 євро до 10 липня 2015 року, а у разі невиконання зобов'язання у зазначений строк зобов'язались повернути 17 500 євро.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не виконали взяті на себе зобов'язання, ОСОБА_2 просив стягнути з них борг за договором позики у розмірі 436 100 грн.

Ухвалою Снятинського районного суду від 22 січня 2016 року позов

ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики за заявою позивача залишено без розгляду.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 290 430 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив того, що відповідач не у повному обсязі виконала зобов'язання за договором позики, повернула позивачу лише 3 200 євро, тому загальна сума боргу, яка підлягає стягненню, становить 10 500 євро, що за курсом Національного банку України станом на 02 серпня 2016 року становить 290 430 грн.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2016 року рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 серпня 2016 року змінено. Зменшено суму боргу до 199 152 грн. У решті рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 серпня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_2 за договором позики частково повернуто борг у розмірі

8 300 євро, тому залишок заборгованості відповідача становить 7 200 євро, що за курсом Національного банку України станом на 02 серпня 2016 року становить199 152 грн.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив належним чином обставин справи та належним чином не перевірив розрахунок заборгованості, наданий ОСОБА_3, не дав належної оцінки доводам позивача про повернення суми боргу лише у розмірі 3 200 євро, та дійшов передчасного висновку про зменшення суми боргу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення районного та апеляційного судів та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та належним чином не перевірили доводи відповідача про те, що розписка про визнання боргу не відповідає вимогам статей 1046, 1047 ЦК України та не може слугувати підтвердженням договору позики, оскільки гроші за цією розпискою ОСОБА_3 не отримувала, у ній не зазначено розміру раніше отриманих позик, умов їх повернення та дат отримання ОСОБА_3 коштів від позивача, що свідчить про нікчемність цього правочину.

23 грудня 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, в яких зазначено, що рішення районного суду є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги щодо нікчемності розписки

від 10 червня 2015 року є безпідставними.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд встановив, що 25 червня 2013 року ОСОБА_6 позичив у

ОСОБА_2 84 530 грн, що становить 7 900 євро, про що написав розписку.

27 червня 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 позичили у ОСОБА_2 62 350 грн, що становить 5 800 євро, про що також написали розписку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6. помер.

10 червня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 написали розписку про визнання боргу у розмірі 14 500 євро та про повернення боргу до 10 липня

2015 року, а у разі невиконання зобов'язання у зазначений строк зобов'язались повернути 17 500 євро.

Відповідачі частково повернули борг згідно розписок ОСОБА_2

від 17 грудня 2015 року про отримання боргу у розмірі 2 тис. євро та від 01 липня 2015 року про повернення боргу в сумі 8 300 євро (а. с. 44, 45).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли до правильного висновку про те, що в обумовлені сторонами строки ОСОБА_3 кошти не повернула, а тому на підставі положень статей 1046, 1047, 1048 ЦК України з відповідача, яка прострочила виконання грошового зобов'язання, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики з урахуванням розписки про визнання боргу від 10 червня 2015 року.

Твердження ОСОБА_3 про безгрошовість позики не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог статей 1046, 1047 ЦК України письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, позову про безгрошовість позики не пред'явлено.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про безпідставне зменшення апеляційним судом розміру заборгованості відповідача є безпідставними оскільки останній власноручно написав розписки про повернення ОСОБА_3 боргу у розмірі 8 300 євро, тому є вірним рішення апеляційного про залишок заборгованості у розмірі 7 200 євро, що за курсом Національного банку України станом на 02 серпня 2016 року становить 199 152 грн, й фактично зводяться до переоцінки доказів та на законність судового рішення не впливають.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають встановленим у справі обставинам, рішення судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а судові рішення без змін, відповідно до положень статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 серпня 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк