АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/1786/17 22-ц/774/720/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 182/1786/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач Покровська територіальна громада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року, яке ухвалене суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у м. Нікополі,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Покровської територіальної громади про визнання права власності на нежитлову будівлю.

В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 28.03.2002 року належить торговий ларьок, розташований за адресою: с. Покровське, вул. Радянська, 19-д, площею 23,24 кв.м., який він перебудував на кафе, загальною площею 113,8 кв.м.

Для перебудови ларька він оформив належну технічну документацію. 30.05.2014 року рішенням Покровської сільської ради № 447-39/У1 йому надано дозвіл на розміщення тимчасової споруди, загальною площею 141,0 кв.м., для провадження підприємницької діяльності по вул. Радянській, 19-д в с. Покровському Нікопольського району. 24 червня 2014 року між ним та Покровською сільською радою був укладений договір про встановлення особистого строкового сервітуту під тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності строком на 5 років. У 2016 році Нікопольським МБТІ йому був виданий технічний паспорт на будівлю кафе по вул. Калнишевського (до декомунізації - Радянська) в с. Покровському Нікопольського району.

Для реєстрації свого права власності на будівлю кафе він звернувся до державного реєстратора, однак 14.03.2017 року йому було відмовлено у державній реєстрації права на належне йому нерухоме майно. Посилаючись на те, що він не може оформити своє право на нерухоме майно, позивач просив суд на підставі ст. 392 ЦК України визнати за ним право власності на будівлю кафе після реконструкції торговельного ларька площею 113,8 кв.м. по вул. Калнишевського, 19-д в с. Покровське Нікопольського району Дніпропетровської області для подальшого введення в експлуатацію.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю кафе після реконструкції торговельного ларька, площею забудови 113,8 кв.м., по вул. Калнишевського, 19-д (раніше - вул. Радянська) в с. Покровському Нікопольського району Дніпропетровської області, для подальшого введення в експлуатацію.

В апеляційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області ставить питання по скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову, посилаючись на порушення інтересів держави в особі Покровської сільської рад Нікопольського району Дніпропетровської області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України. Вважає, що під час вирішення спору судом порушено норми матеріального права, зокрема до врегулювання спірних правовідносин не застосовано положення ч.ч. 2, 3 ст. 331, 375, 376 ЦК України та не надано жодної правової оцінки тому, що спірне нерухоме майно є фактично самовільним будівництвом та визнання права власності на нього можливе лише за умови введення його в експлуатацію. При цьому, в порушення ст. 33 ЦПК України до участі у розгляді справи в якості співвідповідача не залучено орган держархубудконтролю у сфері містобудування. Крім того, судом безпідставно застосовано до врегулювання спірних правовідносин положення ст. 392 ЦК України, яка передбачає можливість захисту прав власника нерухомого майна в разі його оспорення, тоді як предметом позову є визнання права власності на нерухоме майно.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, визначено обовязковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Вказаним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 392 ЦК України та виходив з наявності підстав для задоволення позову.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позову, виходячи з наступного.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461

(у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2015 р. № 750), в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до I-III категорії складності, та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації (далі - декларація).

Прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності обєкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Виникнення права власності на новостворений обєкт нерухомості на підставі судового рішення нормою ст. 331 ЦК України не передбачено.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-131цс14.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України та ч. 3 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав» право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після завершення будівництва обєкта нерухомості, введення його в експлуатацію, та державної реєстрації права власності.

Таким чином до прийняття обєкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації, право власності на цей обєкт не виникає.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 28.03.2002 року є власником торгового ларьку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Покровське, вул. Радянська, площею 23,24 кв.м. (а.с.16).

Після передачі позивачу у власність торгового ларька, він перебудував його на кафе, загальною площею 113,8 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на будівлю кафе по вул. Калнишевського (до декомунізації - Радянська) в с. Покровське Нікопольського району, виданим Нікопольським МБТІ 01.12.2016 року (а.с.10-14).

У січні 2017 року позивач звернувся до Нікопольської районної державної адміністрації для реєстрації свого права на перебудований торгівельний павільйон, однак, 26.01.2017 року рішенням № 33576310 державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_3 зупинила на 30 днів розгляд його заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з причини відсутності документу, що підтверджує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкту (а.с.5).

Рішенням № 34251320 від 14.03.2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_3 відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації права на нерухоме майно (а.с.4).

Отже, матеріалами справи підтверджено, що здійснивши реконструкцію належного на праві власності торгового ларька, позивач ОСОБА_1 створив нове нерухоме майно, однак доказів введення його в експлуатацію в порядку, передбаченому діючим законодавством не надав, що й стало підставою відмови у державній реєстрації за ним права власності на будівлю кафе.

Не містять таких доказів й матеріали даної справи.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову).

З урахуванням того, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14.

Однак, вирішуючи спір суд першої інстанції наведеного не врахував та за відсутності доказів, того, що позивач ОСОБА_1 набув право власності на спірний обєкт у передбаченому законом порядку, дійшов передчасного висновку про порушення його права власності відповідачем та наявність підстав для його захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. У звязку з чим, колегія суддів вважає в цій частині доводи апеляційної скарги такими, що заслуговують на увагу та підлягають врахуванню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 14 ЦПК України стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області підлягає сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 704,00 грн. (а.с. 46).

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п. 2,4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Апеляційний суд Дніпропетровської області, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Покровської територіальної громади про визнання права власності на нежитлову будівлю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір в розмірі 704,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: