Справа № 161/1442/18
Провадження № 2/161/1319/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

28 березня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: головуючого - судді Кирилюк В.Ф. при секретарі Самолюк І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення невиплаченої під час звільнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення невиплаченої під час звільнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку. Свій позов мотивує тим, що з 01.09.2014 року згідно наказу № 02-К від 01.09.2014 року вона була прийнята на роботу сторожем виробничої дільниці №6 м. Луцьк виробничого комплексу «Техносервіс» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Наказом №04-К від 08.06.20015 року вона була переведена на виробничу дільницю №6 ВК «Техносервіс» ДП «Укрекоресурси», згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України.

01.12.2017 року відповідно до наказу № 22-К/ТР була звільнена із займаної посади за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак, ні заробітну плату, ні компенсацію за невикористану відпустку їй не перераховано.

Зазначає, що у зв'язку з невиплатою державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною належної їй суми при звільненні, відповідач зобов'язаний відшкодувати середній його заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, вказує, що неправомірними діями відповідача, що виразилось у невиплаті їй зарплати при звільненні, їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 4000 гривень.

Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача в її користь невиплачену заробітну плату за період з 01 серпня по 01 грудня 2017 року у розмірі 11641 грн. 75 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3504 грн. 54 коп., моральну шкоду у розмірі 4000 грн. 00 коп. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов просила задовольнити, щодо постановлення заочного рішення не заперечувала.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Судом встановлено, 01.09.2014 року згідно наказу № 02-К ОСОБА_1 була прийнята на роботу сторожем виробничої дільниці №6 м. Луцьк виробничого комплексу «Техносервіс» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Наказом №04-К від 08.06.20015 року вона була переведена на виробничу дільницю №6 ВК «Техносервіс» ДП «Укрекоресурси», згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України.

01.12.2017 року відповідно до наказу № 22-К/ТР ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України

Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі від 08.12.2017 року №75 заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 за період з 01.08.2017 року по 01.12.2017 рік становить 11641,75 грн. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зі змісту вказаної норми випливає, що матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, у випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку зі звільненим працівником - виплати всіх сум, що належать йому, а у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Оскільки обов'язок своєчасної виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку покладається саме на власника підприємства або уповноваженого ним органу, тому суд вважає, що саме роботодавець повинен доводити ту обставину, що заборгованість по заробітній платі у нього перед працівником відсутня. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період з 01.08.2017 по 01.12.217 року в розмірі 11641 грн 75 коп підлягає до задоволення. Оскільки судом встановлено невиконання відповідачем, передбаченого статтею 116 КЗпП України обов'язку по виплаті працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, то для відповідача наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, - виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, 01.12.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною за угодою сторін. Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі № 75 виданої Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 111 грн. 63 коп. Зазначене відповідає пункту Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Зважаючи на вищевикладене, середній заробіток за весь час затримки виплати позивачу заробітної плати у відповідності до вищенаведеного та з врахуванням заявлених позивачем позовних вимог становить 3504 грн. 54 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується вимог позивача про стягнення на її користь 4000 грн. на відшкодування моральної шкоди, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частинами 6 і 7 цієї статті встановлено гарантії захисту громадян від незаконного звільнення і захист законом права на своєчасне одержання винагороди за працю.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 13 постанови від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд встановив, що трудові права позивача були порушені у зв'язку із несвоєчасною виплатою їй заробітної плати, а згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Суд вважає доведеним, що оскільки позивачу несвоєчасно виплачувалась заробітна плата відповідачем, це зумовило для нього прикладання додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань.

Проте, суд вважає, що розмір позовних вимог про стягнення моральної шкоди позивачем завищений, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказати не підтверджений, а тому ці вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково.

При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги також час затримки виплати заробітної плати та розмір заборгованості по заробітній платі.

Суд вважає, що на відшкодування моральної шкоди, завданої позивичу, з відповідача на її користь необхідно стягнути 1000 грн.

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь позивача слід стягнути невиплачену заробітну плату за період з за період з 01 серпня по 01 грудня 2017 року у розмірі 11641,75 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3504,54 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. 00 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір.

На підставі ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», керуючись ст.ст. 12,13,77,81,141, 263, 264,265, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити чатково.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 серпня по 01 грудня 2017 року у розмірі 11641,75 грн. (одинадцять тисяч шістсот сорок один грн. 75 коп.), середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3504,54 грн. (три тисячі пятсот чотири грн. 54 коп.) та моральну шкоду у розмірі 1000 грн. (чотири тисячі грн.), а всього на загальну суму 16146,29 грн. (шістнадцять тисяч сто сорок шість грн. 29 коп. )

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в дохід держави судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

В решті вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Луцького міськрайонного суду Кирилюк В.Ф.