Справа № 502/2437/17
РІШЕННЯ

05 квітня 2018 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника органу опіки та піклування ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_4,

Орган опіки та піклування: Кілійська районна державна адміністрація

про

визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів. В позовній заяві вказав, що 21.11.2008 року між ним та відповідачем, був укладений шлюб. В період шлюбу народились діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 Анна- Марія ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19.05.2017 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19.05.2017 року по справі стягнуто з позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно у розмірі 1/3 частки від заробітку /доходу/ відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення позивача з позовом 04.05.2017 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття 05.10.2027 року, після чого якщо ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуватимуть за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Фактично з того моменту у позивача з відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні дітей, їх відвідуванні, почалися створюватися штучні перешкоди зі сторони відповідача стосовно неможливості нормального спілкування батька з дітьми. На даний час ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з позивачем, він займається його утриманням, навчанням та розвитком, забезпечує всім необхідним для нормального розвитку та становлення, однак з ОСОБА_7 ОСОБА_6, 16.05.2013 року позивач не бачиться та не спілкується, оскільки відповідач не дає йому її бачити, розмовляти по телефону, внаслідок чого він був змушений звернутись до Кілійської районної державної адміністрації. 27.11.2017 року розпорядженням в.о. голови Кілійської районної державної адміністрації позивачу визначено спосіб участі у вихованні дитини ОСОБА_7 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 щотижня, один з вихідних днів суботу або неділю, за попередньою домовленістю сторін, з 14:00 години до 18:00 години з поверненням дитини до постійного місця проживання, не порушуючи процес оздоровлення та відпочинку, а також враховуючи стан її здоровя. Після чисельних спроб вирішити дане питання, позивач вимушений звернутися до суду. Зрозумівши, що домовитися з відповідачем позивач не в змозі, він почав звертатися з письмовими заявами до держаних установ та отримав відповіді. Згідно висновку Кілійської районної державної адміністрації рішенням комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації органи опіки та піклування вважають доцільним проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1. Відповідно акту депутата Кілійської міської ради проведено обстеження житлово побутових умов за адресою: м. Кілія, вул. 8 го Березня, 3 де проживає ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановлено, що дитина забезпечена належними побутовими умовами, також за цією адресою проживає його батько ОСОБА_1 та його батьки. На протязі всього часу з моменту розірвання шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно вказує на своє бажання жити разом з позивачем, у зв'язку з тим, що дуже прив'язаний до нього. Таким чином, проживання сина разом з ним відповідає його інтересам. Позивач має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися його вихованням. Разом з тим, позивач вказав, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із сином та готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування матері. Тому враховуючи сформовану ситуацію, позивач просить суд визначити місце проживання дитини, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1. Також позивач зазначив, що з нього на користь відповідача стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 від яких він не ухиляється, однак у звязку з тим, що дитина проживає разом з ним та він займається його утриманням, вихованням, просить суд постановити рішення, яким припинити стягнення з нього аліментів, які призначені рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19.05.2017 року по справі № 502/737/17.

Позивач, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, та пояснив, що його син ОСОБА_5 проживав з ним, оскільки відповідач на це дала згоду. Він сплачує аліменти на двох дітей. Коли вони були у шлюбі, з дітьми він перебував частіше, ніж після розлучення, оскільки після нього, відповідач вже не надавала можливості бачитися з дитиною. В ході розгляду справи йому відповідачем було запропоновано укласти мирову угоду відносно спірних відносин щодо визначення місця проживання ОСОБА_5, однак він відмовився, оскільки, вважає, що зазначена мирова угода є одностороннім договором, який суперечить його вимогам. Зважаючи на те, що дитина має бажання проживати з батьком, та не має того ж самого бажання відносно проживання разом з матірю, ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання ОСОБА_5 з ним та припинити стягувати з нього аліменти, оскільки дитина буде на повному його утриманні.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердила зміст наданого нею відзиву на позовну заяву та пояснила, що позивачем не надано доказів щодо заборони проживання та спілкування з дитиною та в позовних вимогах не вказано про порядок, згідно якого мати зможе бачитись зі своїм сином ОСОБА_5, тому, зважаючи на зазначене, позовні вимоги не підтримала у повному обсязі та вказала, що у разі задоволення позову, будуть порушені права відповідача на спілкування з дитиною.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні зазначила, що зазначене рішення прийнялося за згодою сторін. Щодо вирішення питання відносно проживання дитини з кимось одним з батьків, відповідачі не зверталися. Позивач, займається вихованням дитини, є умови для проживання, навчання та розвитку. У разі відсутності батька вдома, за дитиною доглядає його бабуся, яка є повністю дієздатною. Оскільки сімя ОСОБА_1 не знаходиться на контролі, як не благодійна, тому представник органу опіки та піклування не вважає за потрібне контролювати її після винесення рішення. Зважаючи на зазначене, представник органу опіки та піклування позовні вимоги позивача підтримала.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази по справі, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій свідоцтв про народження, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19.05.2017 року по справі № 502/472/17 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7, який був зареєстрований 21.11.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області № 502/737/17 від 04.05.2017 р. відкрито провадження за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

27.11.2017 року розпорядженням в. о. голови Кілійської районної державної адміністрації ОСОБА_1 визначено спосіб участі у вихованні дитини ОСОБА_7 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 щотижня, один з вихідних днів суботу або неділю, за попередньою домовленістю сторін, з 14:00 години до 18:00 години з поверненням дитини до постійного місця проживання, не порушуючи процес оздоровлення та відпочинку, а також враховуючи стан її здоровя.

Згідно висновку Кілійської районної державної адміністрації № 20/2135 від 30.11.2017 року, рішенням № 10 комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації від 21.11.2017 року (протокол № 14) органи опіки та піклування вважають доцільним проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1.

Відповідно до акту депутата Кілійської міської ради від 10.12.2017 року, проведено обстеження житлово побутових умов за адресою: м. Кілія, вул. 8 го Березня, 3 де проживає ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановлено, що дитина забезпечена належними побутовими умовами, також за цією адресою проживає його батько ОСОБА_1 та його батьки. На момент перевірки, встановлено, що усі умови для проживання дитини та інших членів сімї дотримуються.

Як вказано в довідці про склад сімї № 2291, виданій 13.12.2017 року Виконавчим комітетом Кілійської міської ради Одеської області, до складу сім'ї ОСОБА_1, входять: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час ухвалення рішення суд керувався наступними правовими нормами:

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

З ч.1, 2 ст. 150 СК України вбачається, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу та Батьківщини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ст. 161 ч.1 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 1 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Згідно вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині щодо визначення місця проживання дитини з батьком підлягають до задоволення, оскільки з досліджених доказів, в тому числі висновку органу опіки та піклування вбачається, що це відповідає інтересам дитини, яка висловила свою згоду на таке проживання, а позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку.

Стосовно припинення стягнення аліментів, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Відповідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до п.17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна вимога диктується положеннями ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст.273 СК України додатково вказую на підстави припинення виплати аліментів.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182- 84 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст.273 СК України має на меті скасування їх присудження.

Встановлено, що відповідач ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні не надав доказів, які підтверджують факт наявності зобовязань щодо сплати ним аліментів на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині щодо припинення стягнення аліментів підлягають відмові.

Суд в судовому засіданні сприяв учасникам справи, в тому числі позивачеві, в реалізації своїх прав проте позивач вважав за необхідне якнайшвидше закінчити розгляд справи і не вважав за необхідне оголошувати перерву в судовому засіданні для подання відповідних доказів, у звязку з чим в силу ч. 4 ст. 12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків, повязаних з невчиненням відповідних процесуальних дій щодо ненадання доказів.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони по справі, як на підстави своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме стосовно визначення місця проживання дитини.

Керуючись ст. ст. 2, 12-13, 81, 89, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 258, 264 - 265, ч. 4 ст. 273 ЦПК України, ст. ст. 19, 141, 161, 181 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, орган опіки та піклування: Кілійська районна державна адміністрація про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів задовольнити частково.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1 за адресою: вул. 8-го Березня, буд. 3, м. Кілія, Одеська область.

У задоволенні заявленої позовної вимоги про припинення стягнення аліментів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, що зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_6, та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_7, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, 15.109.1975 р.н., проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_2, - 640 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 13.04.2018 р.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_8