Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 316/637/17 Головуючий у 1-й інстанції: Капустинський М.В.
Провадження № 22-ц/778/1576/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 грудня 2017 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг та додатку до договору про надання юридичних послуг,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ФОП ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 11.08.2014 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір про надання юридичних послуг.

За умовами договору оплата послуг здійснюється відповідачем шляхом передплати загальної суми всіх етапів юридичних послуг та розрахунку з виконавцем готівковими коштами у випадку позитивного вирішення питання.

Відповідно до п. 1 додатку №1 до договору розмір передплати становить 500 грн., які були сплачені відповідачем в день укладення договору.

Відповідно до п. 2 Договору, винагорода у випадку позитивного вирішення проблемного питання становить 30% які розраховуються від фактично отриманих Замовником сум компенсацій та будь-яких інших видів виплат, що стосуються захисту прав замовника.

Доказом проведеної позивачем роботи є наявність почтових відправлень, повідомлень, оригіналів запитів, відповідей з виконавчої служби, пенсійного фонду, відповіді з Європейського суду і Департаменту виконавчої служби на її ім'я.

За результатами проведеної роботи, відповідач отримала першу виплату в розмірі 1000 Євро, що еквівалентно 27 836 грн., проте вона відмовилась сплачувати кошти на виконання договору про надання юридичних послуг.

21 березня 2017 було складено на надіслано ОСОБА_4 вимогу про сплату винагороди в розмірі 30% від отриманої грошової суми, а саме 8380,80 грн. Вказана вимога була отримана відповідачем 23.03.2017 року, про те до теперішнього часу зазначену суму винагороди за договором про надання юридичних послуг відповідач не сплатила.

Крім того, у разі затримки розрахунку, умовами договору передбачено сплата штрафу в розмірі 20% від суми винагороди та пені в розмірі 1% від суми затриманого платежу за кожен календарний день затримки розрахунку.

Таким чином, станом на 22.05.2017 року загальна сума заборгованості за договором про надання юридичних послуг становить 19 290,18 грн.

Враховуючи вищенаведене просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором про надання юридичних послуг від 19 290,18 грн. та судовий збір в сумі 640 грн.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов до ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг та додатку до договору про надання юридичних послуг.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що договорів з ФОП ОСОБА_3 вона не укладала, волевиявлення на замовлення зазначених у договорі послуг не давала, документів які підтверджують виконання договору з боку ФОП ОСОБА_3 не отримувала та не підписувала, а також на те, що з 2010 року її інтереси представляв адвокат ОСОБА_5, який виконував усі послуги пов'язані зі складанням та направленням до ЄСПЛ заяви про виплату основної суми заборгованості за рішенням національного суду у справі №2-а-2503/2011 від 14.07.2011 року, а також саме ним було надано їй правову допомогу в ході розгляду справи № 2-а-2503/2011 та досягнуто позитивного результату, що підтверджується Актом виконаних робіт від 24.01.2017 року.

Враховуючи вищевикладене просила суд визнати недійсним договір про надання юридичних послуг від 11.08.2014 року та додаток до договору про надання юридичних послуг від 11.08.2017 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як такі що не були укладені.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг - відмовлено.

Позовна заява ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг та додатку до договору про надання юридичних послуг залишена без розгляду.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ФОП ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 01 березня 2018 року (а.с.122), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк до 20 березня 2018 року для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3

29 березня 2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_4, з проханням про відмову у задоволенні скарги.

Вислухавши доповідача, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Водночас, відповідно до частин 1, 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 1 ЗУ У «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ч.1 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», яка визначає форму та зміст договору про надання правової допомоги, договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

Виходячи зі змісту положень ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Згідно ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторонами в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

За приписом статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що закон передбачає можливість розірвання договору про надання правової допомоги шляхом односторонньої відмови від договору.

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частинами 2, 3 вказаної статті договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, а стаття 29 цього Закону передбачає, що у разі дострокового припинення або розірвання договору про надання правової допомоги за взаємною згодою сторін або на вимогу однієї із сторін клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання.

Відповідно до ст.33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 р., єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром.

Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

За змістом ст. 34 Правил адвокатської етики адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, якщо обов'язок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг.

До складу витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв'язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно роз'яснень у п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Право на відшкодування збитків, які були заподіяні порушенням зобов'язання, передбачене і нормами статей 611, 612 цього Кодексу.

В обґрунтування своїх позовних вимог ФОП ОСОБА_3 зазначає, що нею виконано умови договору про надання правових послуг, який укладений з відповідачем ОСОБА_4, проте на підтвердження своїх доводів не надала суду документального підтвердження зазначеного, а саме Акту виконання робіт, який би свідчив про те, що ФОП ОСОБА_3 дійсно надавались ОСОБА_4 послуги з надання правової допомоги.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Статтею 89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2. ст. 95 ЦПК України визначено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

В матеріалах справи наявні надані ФОП ОСОБА_3 копії договору про надання правової допомоги (а.с.6-7), а також копія додатку №1 до договору (а.с.8), які датовані 11 серпня 2014 року.

Проте, оригінали вказаних письмових доказів на огляд суду не надавались, їх копії у встановленому законом порядку не посвідчені, в зв'язку із чим, вони не є належними доказами в розумінні вимог ст. 77 ЦПК України.

Крім цього, ОСОБА_4 взагалі заперечувала факт укладання будь-яких договорів з ФОП ОСОБА_3, при цьому зазначивши, що нею укладено договір з адвокатом ОСОБА_5, який виконав свої зобов'язання за договором від 25.08.2014 року у тому числі по складенню та направленню скарги до Європейського суду справ людини, про що складено відповідний АКТ №180 від 25.08.2014 року, належним чином засвідчену копію якого було надано до суду першої інстанції. (а.с. 63).

Дана обставина, спростовує доводи ФОП ОСОБА_3 щодо укладення між нею та ОСОБА_4 договору про надання правової допомоги, заборгованість за яким вона просить стягнути з відповідача ОСОБА_4

Таким чином, ФОП ОСОБА_3 не було надано суду жодного належного та допустимого доказу, на підтвердження факту укладення договору про надання правої допомоги з ОСОБА_4 у письмовій або усній формі.

Враховуючи встановлені обставини та вищенаведені положення цивільного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги ФОП ОСОБА_3 не підлягають задоволенню в зв'язку з недоведеністю таких вимог.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1, 374,375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст.389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 грудня 2017 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13.04. 2018 року

Головуючий:

Судді: