Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
повадження №22ц/778/530/18
гловуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_4
секретарОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розподіл спільно нажитого майна під час шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

В інтересах ОСОБА_7 на підставі довіреності від 27.09.2016 року до суду звернулась ОСОБА_8 з позовом, в якому зазначила, що 04 грудня 1999 року ОСОБА_7 (до шлюбу Комишня) уклала шлюб з відповідачем - ОСОБА_6, про що Новодніпровською сільською радою Камянсько-Дніпровського району Запорізької у Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 14. Від даного шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що Новодніпровською сільською радою Камянсько-Дніпровського району Запорізької області у Книзі записів актів про народження зроблено запис за № 05. 24 травня 2005 року, тобто, за час шлюбу, подружжя за спільні кошти придбало житловий будинок, який знаходиться за адресою: Запорізька обл., Кам'янсько-Дніпровський р-н, с. Новодніпровка, вул. Половкова, буд. 24.

Окрім цього, 26 липня 2010 року ОСОБА_7 уклала договір кредитування № Ц504, відповідно до якого взяла в борг 15 000 грн. для потреб сім'ї.

Спільне життя між подружжям не склалося. У травні 2011 року відповідач покинув сім'ю та став мешкати з іншою жінкою. З того часу подружжя припинило спільне проживання та ведення спільного господарства. ОСОБА_7 звернулась з позовом про розірвання шлюбу в грудні 2014 року. Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду від 12 лютого 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. На теперішній час між сторонами склалися напружені стосунки, вони не спілкуються між собою та відповідач розмов щодо визнання за колишньою дружиною права власності на житловий будинок не веде та не бажає компенсувати грошові кошти, сплачені ОСОБА_7 самостійно за борговими зобов'язаннями.

Просила суд розподілити спільно нажите майно шляхом визнання право спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: Запорізька обл., Запорізька обл., Кам'янсько-Дніпровський район, с. Новодніпровка, вул. Половкова, буд. 24; стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти у розмірі 8 261 грн. 53 коп. за зобов'язаннями за договором кредитування № Ц504 від 26 липня 2010 року; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 вересня 2017 року позовні вимоги задоволено. Визнано право спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: Запорізька область, Кам'янсько-Дніпровський район, с. Новодніпровка, вул. Половкова, буд. 24, який складається: літера «А» - житловий будинок, літера «а» - сл. прибудова; літера «Б» - літня кухня, літера «В» - сарай, літера «Г» - сарай, літера «Д» - сарай, літера «Е» - вбиральня, літера «ПГ» - погріб, № 1 - паркан, № 2 - ворота, № 3 - свердловина, в рівних частках, по 1/2 частки кожному.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 8 261 ( вісім тисяч двісті шістдесят одна ) грн. 53 коп. за зобов'язаннями, які виникли в інтересах сім'ї за договором кредитування № Ц504 від 26 липня 2010 року та виконані ОСОБА_7 самостійно в період з травня 2011 року по липень 2011 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати в розмірі 2 002 грн. 06 коп., які складаються з судового збору в розмірі 1 402 грн. 06 коп. та витрати в розмірі 600 грн. за проведення оцінки майна.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтями 213, 214 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Аналогічні положення містять статті 263, 264 ЦПК України, який набрав чинності з 15.12.2017 року, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Вказаним вимогам закону судове рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно придбане сторонами у період шлюбу за спільні кошти та спільною працею подружжя, а кредитні кошти брались дружиною на потреби сімї, а також суд врахує відсутність належних та переконливих доказів протилежного.

Такі висновки суду не в повній мірі узгоджуються з матеріалами справи та законодавством, яке регулює спірні правовідносини.

Встановлено, що 04.12.1999 року між сторонами по справі був укладений шлюб, про що виконавчим комітетом Новодніпровської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області у Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 14.

Від шлюбу народилась дитина син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЖС № 025147 від 01.03.2000 року.

За договором купівлі-продажу від 24.05.2005 року ОСОБА_6 придбав житловий будинок № 24 по вул. Половкова в с. Новодніпровка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, який посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_10 Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори Запорізької області та зареєстровано в реєстрі за номером 406.

ОСОБА_6 зареєстрований власником житлового будинку № 24 по вул. Половкова в с. Новодніпровка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, що підтверджується копією ОСОБА_8 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.07.2005 року № 7830798.

Заочним рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2015 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано.

Як вбачається з довідки Кредитної спілки «Мелон» від 27.03.2017 року № 07 ОСОБА_7 26.07.2010 року отримала кредит № Ц 504 у сумі 15 000 грн., який 27.07.2011 року сплачений в повному обсязі.

Статтею 71 визначені способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, те, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За положеннями ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23,24 постанови від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідне встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. До складу манна, то підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до п. 24 Пленуму Верховного Суду України в п.п.23,24 постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК ).

Придбання нерухомого майна в період шлюбу за кошти та в інтересах подружжя фактично сторонами не оспорюється, і в цій частині суд прийшов до вірного висновку про поділ будинку між подружжям по ? частці.

Посилання у скарзі на невірно встановлену вартість будинку, та на те, що там наявні інші самовільно збудовані споруди біля будинку чи перепланування будинку не мають у цьому спорі правового значення і не впливають на висновки суду в цій частині. Так вартість будинку не враховувалась судом при ухваленні рішення, а майно поділено у відповідності до право установчих документів, та тих технічних характеристик та наявних прибудов які пройшли відповідну державну реєстрацію. При цьому вимог про виділ майна в натурі чи встановлення порядку користування позивачем не заявлялось.

Тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду щодо розподілу нерухомого майна.

Окрім, цього відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов до невірних висновків в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі 8 261, 53 грн. за договором кредитування № Ц504 від 26.07.2010 року, який навіть відсутній в матеріалах справи. Оскільки, правових підстав та належних доказів для визнання факту отримання кредиту в інтересах сімї не доведено, відповідач у скарзі зазначив, що про існування кредиту не знав, куди витрачені кредитні кошти йому не відомо, протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, апеляційна скарга в цій частині є обґрунтованою.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що зміст оскаржуваного рішення суду дає підстави для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 вересня 2017 року у цій справі скасувати в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі 8 261 грн. 53 коп. за договором кредитування № Ц504 від 26 липня 2010 року відмовивши в позові в цій частині.

Решту рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 12 квітня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: