ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2018 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Ковалевської Л.М.,

за участі секретаря Омельчук С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання банківського кредиту,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до підписаної Заяви №б/н від 05.03.2013 року відповідачем отримано кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua складає між ним та Банком - Договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Однак, відповідач не повернув своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, тобто, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав.

На підставі зазначеного, ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 21.09.2017 року складає 69 386,32 грн. за кредитним договором № б/н від 05.03.2013 року.

Ухвалою суду від 21 грудня 2017 року цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості була призначена у спрощеному позовному провадженні.

Представником відповідача - адвокатом ОСОБА_2 через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк», в якому він зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Пояснюючи, що із доказів поданих ПАТ КБ «Приватбанк» на обґрунтування позовних вимог правочин на оформлення та відкриття картки суду не надано, так як не надано доказів про відкритий картковий рахунок у відповідача та номер карткового рахунку, доказів про отримання кредитної картки відповідачем ОСОБА_1, не надані докази про повноваження спеціаліста по кредитам ОСОБА_3 укладати від імені Банку договори, який підписаний уповноваженими особами, не надано доказів про ознайомлення саме з цими Правилами надання банківських послуг, діючими на 01.03.2013 року, про що не йдеться у Заяві-анкеті. Виходячи з вищенаведеного, представник відповідача, вважає позов ПАТ КБ «Приватбанк» не доведеним та таким, що задоволенню не підлягає.

Представником позивача ПАТ КБ «Приватбанк», електронною поштою направлено до суду відповідь на відзив, в якій представник просив позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі, пояснюючи, що відповідач ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, тому ним було підписано Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

09 січня 2018 року представником відповідача - адвокатом ОСОБА_2 подано до суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання банківського кредиту. Позовні вимоги мотивує тим, що 05.03.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом підписання заяви-анкети було, начебто, укладено договір про надання банківських послуг, з яким працівниками банку не було надано можливості ОСОБА_1 ознайомитись із змістом, так як він має вади зору. Також, Банком не було проінформовано клієнта шляхом електронного повідомлення про зняття готівки з його банківської картки. ОСОБА_1 вважає, що укладення договору про надання споживчого кредиту шляхом підписання заяви-анкети порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки Відповідач в односторонньому порядку може змінювати цей договір хоч кожного дня. З моменту підписання анкети Позивачем було здійснено 53 редакції умов та правил надання банківських послуг. До того ж, Позивачу як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги споживчого кредиту, який мав стандартну форму. Оскільки ОСОБА_1 не має відповідної юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав не потрібні йому на умовах відповідача послуги споживчого кредиту. Відповідач проігнорував вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч.2 п.2 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Тобто, позивач не мав часу детально ознайомитися з договором за такий короткий строк тай договору у письмовій формі йому ніхто не показував. Йому повинна була надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює.

Ухвалою суду від 17 січня 2018 року зустрічний позов, поданий представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом ОСОБА_2 приєднано до розгляду з первісним позовом, та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлений судом належним чином, електронною поштою направив на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав повному обсязі. На зустрічний позов направив відзив, в якому просив в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_2 в судове засідання не з»явився, про день слухання справи повідомлявся судом належним чином, через канцелярію суду надав письмову заяву про залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання банківського кредиту без розгляду. Справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості просить розглянути в його відсутність, та в задоволенні позову банку відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» слід відмовити, а зустрічний позов залишити без розгляду.

Правовідносини, що виникли між сторонами ґрунтуються на вимогах норм ЦК України щодо зобов'язань та їх виконання.

Відповідно до ст. ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав Заяву № б/н від 05.03.2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В подальшому, відповідно до довідки «Приватбанку» (а.с.75) між КБ Приватбанк та ОСОБА_1 був підписаний договір № б/н від 05.03.2013 року за яким було надано кредитні картки НОМЕР_1 та НОМЕР_2, остання з яких має термін дії до останнього дня - 03.2019 року.

Крім того, на підтвердження укладання договору між сторонами, представник позивача надав суду оригінал Анкети-Заяви відповідача ОСОБА_1, який був оглянутий в судовому засіданні.

Також, представник позивача стверджує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у Заяві (а.с.7).

До матеріалів позову долучена копія такої анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на якій вбачається підпис клієнта (а.с.108).

За клопотанням представника відповідача, відповідно до ухвали Фастівського міськрайонногосуду від 17.01.2018 року (а.с.94) було витребувано у ПАТ КБ «Приватбанк» оригінали наступних документів- анкета заява ОСОБА_1 від 05.03.2013 року та тарифи ПАТ КБ Приватбанк встановлені станом на 05.03.2013 року. Зазначена ухвала банком не виконана. У зв»язку з чим, встановити достовірність підпису на заяві анкеті позичальника ОСОБА_1 є неможливим.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, як підставу позову вказує кредитний договір б/н від 05.03. 2013 року, відповідно до якого, позивач не зазначає, розмір процентної ставки. В той же час, як свідчить виписка по рахунку та розрахунок заборгованості, нарахування відсотків, а відповідно і розмір заборгованості визначався на таких умовах (2,3 %; 2,7 %, 3,5 % в місяць) (а.с.7 на звороті).

Суд звертає увагу, що позивачем не надано належних доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам'ятки Клієнта, Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів, щоб у сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг.

Вказана позиція взаємоузгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі N 6-16цс15. Так, Верховний Суд України у вказаному рішенні вказав, що згідно із частинами першою, другоюстатті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Представник банку в судовому засіданні зазначив, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором та звернув увагу, що в наслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, станом на 21.09.2017 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 69 386,32 гривень.

Суд звертає увагу, що із доказів поданих ПАТ КБ «Приватбанк» на обґрунтування позовних вимог, правочин на оформлення та відкриття картки суду не надано, так як не надано доказів про відкритий картковий рахунок у відповідача та номер карткового рахунку, доказів про отримання кредитної картки відповідачем ОСОБА_1, не надані докази про повноваження спеціаліста по кредитам ОСОБА_3 укладати від імені Банку договори, який підписаний уповноваженими особами, не надано доказів про ознайомлення саме з цими Правилами надання банківських послуг, діючими на 01.03.2013 року, про що не йдеться у Заяві-анкеті.

За клопотанням представника відповідача, на вимогу суду, банк направив листа, в якому зазначив, що клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 05.03.2013 року отримав картки № НОМЕР_3 та НОМЕР_2, остання з яких має термін дії до останнього дня 03.2019 року.

В своїх запереченнях на позов представник відповідача зазначив, що позивачем у порушення Постанови Правління НБУ від 19.04.2015 року №137 та Договору про надання банківських послуг не було проінформовано відповідача шляхом електронного повідомлення про зняття готівки з його банківської картки. Крім цього відповідач зазначив, що він не знімав кошти понад встановлений кредитний ліміт.

Доказів на спростування данних обставин позивачем надано суду не було.

У зв»язку з викладеним, суд звертає увагу на те,що відповідно до розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБ України від 05 листопада 2014 року N 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

З наведеного вбачається, що при здійсненні платіжних операцій на суму, що перевищує кредитний ліміт, відповідач особисто не використовув електронний платіжний засіб, і судом не встановлено, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, повідомив правоохоронні органи про вчинений злочину, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не несе відповідальності за таку платіжну операцію здійснену за допомогою платіжної картки N НОМЕР_3. Даний висновок суду відповідає Правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 13 травня 2015 року (справа N 6-71цс15).

Клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про залишення зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину без розгляду, на думку суду, не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Хоча вказана правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі №6-16цс15, безпосередньо пов'язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, остання підлягає застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. При цьому, що під час розрахунку заборгованості позивачем застосовуються зовсім інші умови, а ніж ті, які визначені в Тарифах, що надані до матеріалів справи.

Суд звертає увагу, що за даними виписками по рахунку заборгованість по кредитному договору становить 69386,32 гривень. Однак позивачем не надано доказів, а судом не встановлено, що вказана заборгованість виникла саме по кредитному договору б/н від 05.03.2013 року, а саме вказаний договір є підставою позову.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позов ПАТ КБ Приватбанк є необґрунтованим, а позовні вимоги не доведеними, а тому проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 76 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для задоволення даного позову про стягнення заборгованості по кредитному договору б/н від 05.03.2013 року.

З урахуванням клопотання представника відповідача вважає за необхідне зустрічний позов залишити без розгляду..

Керуючись ст. 4,12,81,89,141,257,265,268,280-284 ЦПК України, ст. 526, 527, 530, 536, 1054, 1055 ЦК України, правова позиція Верховного Суду України у справі №6-16цс15, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання банківського кредиту залишити без розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 13.04.2018 року.

Суддя Л.М.Ковалевська