Справа № 308/4609/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1, за участю секретаря Пилип Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 листопада 2017 року (у складі судді Дергачової Н.В.) за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Державна іпотечна установа, про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у квітні 2014 р.

Просила визнати недійсною додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № MKMOGI від 08.04.2008 р., укладену 08.08.2008 р. між нею і ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі ОСОБА_3).

На обґрунтування позовних вимог указала, що 08.08.2008р. вона підписала Додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №MKMOGI від 08.04.2008р., згідно з умовами якої кредитний залишок за договором про іпотечний кредит від 08.04.2008р. станом на 08.08.2008 р. у сумі 151 618,65 грн. був переведений у долари США та склав 32 676,43 доларів США. Дата погашення і строк дії кредитного договору залишився таким як і в договорі про іпотечний кредит від 08.04.2008р. У тексті додаткової угоди відсутні відомості про розмір та суму щомісячних платежів, які вона повинна була сплачувати ОСОБА_4, однак передбачена відповідальність за несвоєчасне їх унесення. У січні 2009 р. вона отримала від ОСОБА_4 листа за №20.1.3.2/6 - 46545 від 31.12.2008 р., відповідно до якого ОСОБА_3 ставить її до відома про підвищення відсоткової ставки за її, уже валютним кредитом. У випадку незгоди їй запропоновано до 20.02.2009 р. повідомити про це ОСОБА_3. Вона ж до лютого 2013 р. сплачувала кредит, однак у звязку зі скрутним матеріальним становищем звернулася до ОСОБА_4 про перегляд відсоткової ставки або про повернення до умов кредитного договору, які діяли до підписання додаткової угоди.

Одночасно вона звернулася до Державної іпотечної установи України з листом про надання їй інформації щодо спірного іпотечного договору. Листом від 11.07.2013р. за №2691/11/2 Державна іпотечна установа України повідомила її, зокрема і про те, що Договір про відступлення права вимоги (рефінансування) за Договором про іпотечний кредит №MKMOGI від 08.04.2008р. із ОСОБА_4 не укладався.

Отримавши такого листа, вона зрозуміла, що ОСОБА_3 обманув її, спонукавши до укладення додаткової угоди, в результаті чого її гривневий кредит було переведено у валютний. Жодної підстави до укладення додаткової угоди до договору про іпотечний кредит та переведення його із гривневого кредиту у валютний у ОСОБА_4 не було.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 листопада 2017 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне зясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Указує, що при зверненні до суду з позовом, вона посилалася на дві підстави визнання додаткової угоди до іпотечного договору недійсним, а саме:укладення її під впливом обману та недотримання, недосягнення при підписанні всіх істотних умов договору. Вважає, що довела ті обставини, на які вона посилалася як на обґрунтування своїх доводів. Зазначає, що працівники ОСОБА_4 переконали її в тому, що саме підписання додаткової угоди в контексті зміни валюти кредиту буде кращим варіантом для неї як позичальника, ніж підвищення відсоткової ставки, повернення кредитних коштів у повному обсязі та рефінансування кредиту Державною іпотечною установою. Указує, що під час підписання додаткової угоди була переконана, що між ОСОБА_4 і Державною іпотечною установою існує договір про відступлення права вимоги (рефінансування) за договором про іпотечний кредит № MKMOGI від 08.04.2008 р. Зазначає, що в додатковій угоді відсутні відомості про розмір і суму щомісячних платежів, які позичальник має сплачувати, що є порушенням ч.1 ст.638 ЦК України.

Письмових відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції через його відповідність нормам матеріального права та обставинам справи.

Так, матеріалами справи встановлено, що 08.04.2008 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір про іпотечний кредит № MKMOGI (том № 1, а.с.8-15). Згідно з умовами п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 указаного договору ОСОБА_3 зобовязався надати позивачу грошові кошти в сумі 152 000 грн., а позивач зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 152 000 грн., сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 1.1., 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.4, 4.1, 5.2, 5.3.3, 5.3.12, 6.3, 6.5, а також у додатку № 1 до кредитного договору, а саме: сум кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення. Строк погашення кредиту був установлений не пізніше 08.04.2028 р. із метою придбання у власність окремої квартири за договором купівлі-продажу № 647 від 08.04.2008 р., розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Кредит надавався на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Відповідно до п. 8.1, 8.2 кредитного договору позичальника проінформовано та він згоден, що право вимоги за цим договором про іпотечний кредит можуть бути передані у заставу або відступлені Державній іпотечній установі або іншим особам (у т.ч. і ОСОБА_4). Позичальника проінформовано та він згоден, що його зобовязання за цим договором можуть бути приєднані до консолідованого іпотечного боргу та іпотека може бути включена до іпотечного пулу у відповідності до вимог чинного законодавства.

Із метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між тими самими сторонами був укладений іпотечний договір № MKMOGI від 08.04.2008 р., який був посвідчений нотаріально (том №1,а.с.16-19). Згідно з умовами п.1.1 цього договору ОСОБА_2 з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передала, а ОСОБА_3 прийняв у іпотеку в порядку та на умовах, визначених договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: квартиру загальною площею 32,90 кв. м., житловою площею 15,80 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

08 серпня 2008 р. між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит № MKMOGI від 08.04.2008 р., згідно з якою сторони домовилися викласти договір про іпотечний кредит № MKMOGI від 08.04.2008 р. у новій редакції (том №1,а.с.20-26), у тому числі і щодо зміни валюти кредитування.

Також у матеріалах справи міститься повідомлення без номера та без дати про відступлення прав вимог Державній іпотечній установі за кредитним та іпотечним договорами позивача (том №1, а.с.27).

Листом від 26.06.2008р. № 20.1.3.2/6-9381 (том №1, а.с.28) ОСОБА_2 було повідомлено, що вона отримала в кінці червня 2008 р. кредит. Особливістю договору про іпотечний кредит, укладеного з ОСОБА_4 про видачу кредиту на покупку нерухомості, є наявність умови про три сторони в особі Державної іпотечної установи України. Метою цієї організації є створення умов для надання громадянам України дешевших, ніж в рамках ринкових умов, кредитів на придбання нерухомості, за рахунок застосування механізму рефінансування. Операція рефінансування фактично є викупом Державною іпотечною установою у ОСОБА_4 кредитів, виданих клієнтам на умовах співпраці з Державною іпотечною установою. Фінансування указаної операції проводиться за рахунок бюджетних коштів. У цьому листі вказано, що Державна іпотечна установане має можливості викупляти кредити в ОСОБА_4 та фактично не виконує зобов'язання за договором про співпрацю з ОСОБА_4. Таким чином, відмова Державної іпотечної установив рефінансуванні іпотечних кредитів, виданих ОСОБА_4 у порядку вимог стандартів Державної іпотечної установи, приводить до виникнення збитків із боку ОСОБА_4, пов'язаних з тим, що такі кредити оформлялися на пільгових умовах і надалі ОСОБА_4 не були компенсовані. Враховуючи вказане, згідно з вимогам законодавства та п.8.9 договору про іпотечний кредит, ОСОБА_3 був вимушений змінити процентну ставку за договором позивача. Таким чином, починаючи з 08.08.2008р. процентна ставка за Договором про іпотечний кредит №МKMOGІ від 08.04.2008 р., складатиме 2,09% у місяць. Позивача було повідомлено, що в разі незгоди із новою відсотковою ставкою у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, необхідно надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненою ставкою за адресою:м. Ужгород, проспект Свободи, 14.

ОСОБА_4 № 20.1.3.2/6 - 46545 від 31.12.2008 р. (том №1, а.с.29) ОСОБА_2 було повідомлено про підвищення відсоткової ставки за її, уже валютним кредитом, до 15 % на рік. Розяснено позичальнику, що у випадку незгоди із указаними змінами кредитного договору в строк не пізніше 20.02.2009 р. позичальнику необхідно звернутися у відділення ОСОБА_4, що обслуговує кредит, і надати письмове повідомлення про таку незгоду та погасити заборгованість у повному обсязі.

Відповідно до ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами ст.ст. 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що додаткова угода до договору про іпотечний кредит № MKMOGI від 08.04.2008 р. була укладена під впливом обману та під час її підписання не було дотримано та досягнуто всіх істотних умов договору.

Однак, такі доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу як суперечні обставинам справи та наявним у нійписьмовим доказами.

Так, про обман під час підписання додаткової угоди можна говорити тільки тоді, коли мало місце навмисне, цілеспрямоване введення іншої сторони правочину в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Основною ознакою обману є умисел.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, для визнання судом недійсним договору як такого, що укладений під впливом обману, необхідно встановити умисел у діях однієї із сторін правочину (відповідача) та довести істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману, що покладено законом на особу, яка діяла під впливом обману (позивач).

ОСОБА_2, стверджуючи про укладення додаткової угоди під впливом обману, допускає певного роду підміну понять і неправильне розуміння ситуації, яка виникла.

Спочатку між сторонами, в квітні 2008 р. було укладено договір про іпотечний кредит, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 152 000 грн. У серпні 2008 р. була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит, згідно з умовами якого, в тому числі, було змінено валюту кредитування на долари США, що станом на 08.08.2008 р. було еквівалентно 32 676,43 доларів США.

При цьому як при укладенні основного договору так при укладенні додаткової угоди, сторонами були дотримані всі істотні умови договору, які підтверджують дійсні наміри сторін. Також варто зауважити, що під час підписання указаних договорів, позичальником не заперечувалися умови договорів, а сам договір про іпотечний кредит нею не оспорений.

ОСОБА_3 повідомив позичальника про те, що право вимоги за її договорами переходить до Державної іпотечної установи, діяльність якої була спрямована на покращення умов валютного кредитування за рахунок застосування механізму рефінансування. Однак, із-за невиконання Державною іпотечною установою своїх зобовязань щодо рефінансування кредитів ОСОБА_4, останній змушений підняти відсоткову ставку та встановити її у розмірі 2,09 % у місяць.

При цьому позичальник був проінформований про те, що в разі незгоди щодо такої відсоткової ставки, він у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до початку дії такої має надати письмове повідомлення ОСОБА_4 про незгоду зі зміною відсоткової ставки. Оскільки такого повідомлення від ОСОБА_2 не надходило, то це свідчить про згоду останньої на зміну відсоткової ставки.

У грудні 2008 р. ОСОБА_3 повідомив позичальнику про зміну відсоткової ставки на рівні 15 % річних. При цьому розяснив, що у випадку незгоди зі змінами в кредитному договорі, позичальник може звернутися до відділення ОСОБА_4, яке здійснює обслуговування кредиту, в строк не пізніше 20.02.2009 р., надати письмове повідомлення про свою незгоду та погасити заборгованість у повному обсязі. Оскільки такого повідомлення до ОСОБА_4 не надходило, то позичальник погодилася із указаними змінами в кредитному договорі.

Також належить зауважити, що позивач сама ж стверджує про те, що протягом 2009 р. 2013 р. справно платила кредит, але після зміни курсу гривні щодо долара виникли певні труднощі в сплаті кредиту і вона звернулася у ОСОБА_3 із проханням або зміни відсоткової ставки, або про повернення до умов кредитного договору, які діяли до підписання додаткової угоди.

Отже, позивач чітко розуміла про ті умови, на які вона йшла під час підписання основного договору та додаткової угоди. Під час зміни відсоткової ставки (двічі) позивач це не заперечувала і сплачувала кредит до 2013 р. У звязку з цим належить дійти висновку, що позов зумовлений не дією обману під час підписання додаткової угоди або порушенням істотних умов договору, а зміною курсу гривні до долара, що в свою чергу спричинило виникнення заборгованості.

Необхідно відмітити, що позивач звертається до суду лише щодо визнання недійсною додаткової угоди (в якій валюта кредитування указана в доларах США), проте не ставиться питання про визнання недійсною основної угоди, згідно з умов якої кредит надавався у гривнях.

При цьому позивачем не доведено факту обману та недотримання істотних умов договору під час підписання додаткової угоди, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Посилання ОСОБА_2 на лист від 11.07.2013р. за №2691/11/2 Державної іпотечної установи України про те, що договір про відступлення права вимоги (рефінансування) за Договором про іпотечний кредит №MKMOGI від 08.04.2008р. між нею, Державною іпотечною установою і ОСОБА_4 не укладався, а це свідчить про обман і спонукання до укладення додаткової угоди, не відповідає характеру спірних правовідносин і має субєктивний характер.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що додаткова угода до договору про іпотечний кредит підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_2 на момент укладення додаткової угоди не заявляла вимог щодо умов спірної угоди та в подальшому її виконувала.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до вимог ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив таке з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 листопада 2017 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 12 квітня 2018 року.

Судді: