Постанова
Іменем України

04 квітня 2018 року
м. Київ

справа № 176/2597/15-ц

провадження № 61-4960св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,

відповідач державне підприємство «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання»,
третя особа директор державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області у складі судді Волчек Н. Ю. від 04 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Пономарь З. М., Ткаченко І. Ю., від 31 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» (далі ДП «НТЦ КПРВ»), третя особа директор ДП «НТЦ КПРВ» Жалдак Д. М., про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 2003 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, та з 2010 року займав посаду ученого секретаря.
02 листопада 2015 року наказом виконуючого обов`язки директора ДП «НТЦ КПРВ» Жалдака Д. М. № 93-ОС його звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Вказував на те, що при його звільненні відповідач не дотримався строку попередження про введення змін до штатного розпису та про його звільнення, крім того, у попередженні від 15 жовтня 2015 року про звільнення його з займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України зазначено дату його звільнення з 13 листопада 2015 року.
З урахуванням зазначеного позивач просив визнати незаконним наказ про звільнення, поновити на його посаді ученого секретаря та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним наказ виконуючого обов`язки директора ДП «НТЦ КПРВ» Жалдака Д. М. № 93-ОС від 02 листопада 2015 року щодо звільнення ОСОБА_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на посаді ученого секретаря ДП «НТЦ КПРВ» з 03 листопада 2015 року.
Стягнуто з ДП «НТЦ КПРВ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 42 314 грн 80 коп.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено із порушенням норм трудового законодавства, а саме, відповідач належним чином не попередив позивача про майбутнє звільнення за два місяці. Крім того, у попередженні про звільнення від 15 жовтня 2015 року зазначена дата звільнення позивача з 13 листопада 2015 року, а звільнено позивача 02 листопада 2015 року, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі. Також судом першої інстанції зазначено, що відповідач не надав доказів того, що позивачу пропонувалась інша робота на підприємстві.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ДП «НТЦ КПРВ» задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено. Стягнуто з ДП «НТЦ КПРВ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 42 572 грн 76 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що при визначенні суми середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу суд першої інстанції допустив помилки при підрахунку кількості робочих днів, які підлягають оплаті. В решті задоволених вимог рішення суду є законним і обґрунтованим.

У листопаді 2016 року ДП «НТЦ КПРВ» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що звільнення ОСОБА_1 з ініціативи роботодавця з посади ученого секретаря ДП «НТЦ КПРВ» у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося із дотриманням вимог законодавства, оскільки позивач був попереджений про майбутнє звільнення за два місяці, йому запропоновано наявні вакантні посади для працевлаштування, проте із цими пропозиціями позивач не погодився.
Також відповідач зазначав, що, поновлюючи позивача на роботі, суди не врахували вимоги пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», в якому, зокрема, зазначено, що при недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював, тобто сама по собі та обставина, що позивач не був попереджений про наступне звільнення за два місяці, не тягне за собою поновлення на роботі, а є підставою для зміни дати звільнення.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 з 06 листопада 2003 року перебував у трудових відносинах із ДП «НТЦ КПРВ».

Наказом від 20 вересня 2010 року № 98-лс був переведений на посаду ученого секретаря ДП «НТЦ КПРВ».

Наказом в.о. ДП «НТЦ КПРВ» Жалдака Д. М. від 02 листопада 2015 року № 93-ос звільнено ОСОБА_1 із займаної посади ученого секретаря відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників з виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку (стаття 44 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Установлено, що 13 серпня 2015 року по підприємству видано наказ № 68 «Про введення в дію з 15 жовтня 2015 року організаційно-функціональну структуру ДП «НТЦ КПРВ» та наказ № 69 «Про затвердження та введення в дію з 15 жовтня 2015 року штатного розпису підприємства».

13 серпня 2015 року видано наказ № 70 «Про введення змін до штатного розпису», яким працівникам підприємства повідомлено про скорочення штату працівників на дві одиниці, та виключення зі штатного розпису посади: заступника директора та ученого секретаря.

12 жовтня 2015 року наказом № 94 внесено зміни до наказів від 13 серпня 2015 року № № 68, 69, відповідно до якого організаційно-функціональна структура ДП «НТЦ КПРВ» та штатний розпис вводяться в дію з 16 листопада 2015 року.

Наказом від 12 жовтня 2015 року № 95 внесено зміни до наказу від 13 серпня 2015 року № 70, відповідно до якого із 16 листопада 2015 року виключаються із штатного розпису посади: заступника директора та ученого секретаря.

Належним чином оцінивши вказані докази, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що у ДП «НТЦ КПРВ» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, шляхом скорочення штату, що стали підставою для вивільнення працівників, у тому числі ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Поновлюючи ОСОБА_1 на роботі, суди попередніх інстанцій виходили із того, що відповідач належним чином не попередив позивача про майбутнє звільнення за два місяці.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів, оскільки він зроблений без надання правової оцінки усім наявним у справі доказам.

Так, у матеріалах справи містяться попередження позивача про майбутнє звільнення від 14 серпня 2015 року, від 10 вересня 2015 року, від ознайомлення з яким позивач відмовився, що посвідчено трьома свідками (а. с. 62).

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на ці попередження та, враховуючи, що позивача звільнено 02 листопада 2015 року, дійшли посилкового висновку про те, що роботодавець недотримався вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України щодо персонального попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Крім того, поновлюючи позивача на роботі з тих підстав, що відповідач належним чином не попередив позивача про майбутнє звільнення за два місяці, суди не врахували вимог пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким судам роз`яснено, що при недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Отже, навіть у разі недодержання двомісячного строку персонального попередження позивача про наступне звільнення, суд не мав підстав для поновлення позивача на роботі.

Одночасно з попередженням позивача про майбутнє звільнення 14 серпня 2015 року та 10 вересня 2015 року позивачу запропоновано переведення на посади: 1) копіювальника з окладом 2 226 грн, 2) бухгалтера першої категорії з окладом 3 390 грн, 3) начальника групи «Підготовки та випуску проектної документації» відділу комплексного проектування з окладом 4 285 грн, 4) головного інженера проекту з окладом 4 758 грн.

15 жовтня 2015 року позивачу втретє запропоновано переведення на вказані посади, а також запропоновано посаду заступника директора з окладом 6 тис грн, з яким позивач ознайомився та від переведення на іншу роботу відмовився (а. с. 62 зворот).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанції на вищевказані обставини уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про те, що відповідач не надав доказів того, що позивачу пропонувалась інша робота на підприємстві.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки у ДП «НТЦ КПРВ» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці та скорочення штату, що стали підставою для вивільнення працівників, у тому числі ОСОБА_1 , на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, звільнення якого відбулось із дотриманням вимог трудового законодавства щодо порядку вивільнення працівників, а тому підстав для поновлення позивача на роботі немає. Враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, відсутні й підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» задовольнити.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання», третя особа директор державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк