Справа № 645/5104/17
Провадження №2/645/579/18
10 квітня 2018 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Бондарєвої І.В ., при секретарі - Проневич Д.О., за участі представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Проніна І.О., відповідачі, представник третьої особи - не з'явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє від себе та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення, третя особа: Служба у справах дітей Немишлянського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради,
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення без надання іншого жилого приміщення, вказуючи, що 04.11.2008 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 64,10 кв.м., житловою площею 47,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору іпотеки від 04.09.2008 р. Після отримання права власності на квартиру позивач намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідачів, які підлягають виселенню зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення. Позивачем було направлено відповідачам письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак відповідачі проігнорували вимоги позивача та не передали нерухомість позивачу у вільне користування. Підставою для виселення відповідачів позивач зазначає ст.40 Закону України «Про іпотеку» та зазначає, що відповідачі не відносяться до осіб, перелічених у ст.114 ЖК України, яким надається житлове приміщення при виселенні.
В судовому засіданні представник позивача - Пронін І.О. позовні вимоги підтримав.
Відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник третьої особи надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідачі про поважність причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову (відзив) не надали.
За таких обставин суд ухвалює заочне рішення, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, проти чого представник позивача не заперечував.
Дослідивши надані докази, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи по суті, суд дійшов до наступного висновку.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, 22.11.2016 р. зареєстрована на ім'я ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі Договору іпотеки від 04.09.2008 р. та рішення приватного нотаріуса ХМНО Салига Н.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач не зазначив у позовній заяві обставини, за яких було укладено вказаний Договір іпотеки між ним як Іпотекодержателем та Іпотекодавцем (Іпотекодавцями) та чиї зобов*язання, за яким кредитним договором, у даному випадку забезпечував Іпотекодавець (Іпотекодавці) .
В судовому засіданні представник позивача також не міг повідомити суду вказані обставини.
Як вбачається з тих же відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, до набуття права власності відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» 3/4 частин вказаної квартири належали на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 02.03.1999 р., та 1/4 частина - належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2000 р.
За повідомленням КП «Жилкомсервіс» №1317 від 30.01.2018 р., за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_2 з 17.06.1988 р., ОСОБА_5 з 28.06.1995 р., ОСОБА_4 з 06.12.2006 р., які зняті з реєстрації 18.06.2014 р. На даний час за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_3, 2008 року народження (а.с.46).
Як пояснив суду представник позивача, спірна квартира була придбана відповідачами за кредитні кошти, проте, на порушення вимог ст.81 ЦПК України, ним не надано суду доказів на підтвердження вказаної обставини.
Між тим, як вбачається із зазначених вище письмових доказів, право власності у відповідачів - попередніх власників квартири виникло задовго до укладання іпотечного договору 04.09.2008 р.
Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.
За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.
Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ст. 76, 77, 78, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Спірна квартира є предметом іпотеки, право власності на нерухоме майно позивач набув на підставі договору іпотеки та норм Закону України «Про іпотеку». Виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки допускається, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене і іпотекою відповідного жилого приміщення. Однак у матеріалах позовної заяви відсутні будь-які належні та допустимі докази придбання іпотечного майна саме за кредитні кошти.
Також у матеріалах справи відсутні докази перешкоджання відповідачів, які зняті з реєстрації у спірній квартирі, праву позивача - власника житла володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.
Позивач не ставить питання про виселення з наданням іншого житлового приміщення; питання щодо законності реєстрації дитини не вирішувалось.
Розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши надані суду докази, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, оскільки позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог до позовної заяви не було надано жодних належних та допустимих доказів щодо придбання іпотечного майна саме за кредитні кошти.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 81, 89, 133, 141, 247, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє від себе та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, проданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з для отримання копії цього рішення.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчисляється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складене 16 квітня 2018 року.

Головуючий - суддя :