Справа номер 237/1410/18
Провадження номер 2-о/237/213/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.18 року м. Курахове

Мар'їнського району Донецької області

Мар'їнський районний суд Донецької області у складі:

судді - Сметаняка О.Я.,

секретаря судового засідання - Куроп'ятник Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (заінтересована особа: Мар'їнський РВ ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, ОСОБА_2, ОСОБА_3) про встановлення факту народження дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до Мар'їнського районного суду Донецької області із заявою про встановлення факту народження дитини.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Донецьку Донецької області його невістка, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, народила дівчинку.

Оскільки медичне свідоцтво про народження дитини видано установою, яка знаходиться на території, яка не контролюється Україною, заявник змушена звернутися до суду та в судовому порядку встановити факт народження дитини. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для державної реєстрації народження дитини. Просить суд встановити факт того, що невістка заявника, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дівчинку.

11.04.2018 року заявник звернувся до Мар'їнського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з заявою про державну реєстрацію народження, проте отримав відмову у проведенні державної реєстрації, оскільки заявником на підтвердження факту народження дитини пред'явлено медичні документи, форма яких не відповідає формі, встановленій законодавством України.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з'явився, надав до суду заяву з проханням про розгляд справи без його участі.

Заінтересовані особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до судового засідання не з'явилися, надали до суду заяви з проханням розглядати справу за їх відсутності, із заявленими вимогами погодились.

Представник заінтересованої особи до суду не з'явився, про час та місце слухання повідомлений належним чином.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до паспорта громадянина України НОМЕР_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка міста Донецьк, є громадянкою України.

Відповідно до паспорта громадянина України НОМЕР_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець села Олександрівка Марїнського району Донецька області, є громадянином України.

Із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14.12.2015 року зареєстрували шлюб.

Відповідно до свідоцтва про народження виданого від 04.05.1985 року вбачається, що заявник є батьком ОСОБА_2, від шлюбу з яким його невістка ОСОБА_3 народила дівчинку.

Із медичного свідоцтва про народження № 485 від ІНФОРМАЦІЯ_3, свідоцтва про народження серії НОМЕР_4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дівчинку. Вагітність за рахунком четверта, дитина у сім'ї друга.

Факт народження дитини також підтверджується копіями обмінної карти, результатами медичних обстежень, які наявні в матеріалах справи.

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до абз. 1 та абз. 2 ч. 4 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 № 2398-VI (далі - Закон № 2398-VI) підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку,визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану громадян підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу ( форма № 103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024 та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я за формою, встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я, затвердженого постановою КМУ від 09.01.2013 року № 9, медичне свідоцтво про народження, медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу. Ці документи подаються для державної реєстрації народження дитини, яка досягла одного року і більше.

Згідно з абз. 5 ч. 4 ст. 13 Закону № 2398-VI за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Згідно ст. 7 Закону України "Про громадянство України" особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

За правилами п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, в порядку цивільного судочинства розглядаються цивільні справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ].

Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Встановлення факту народження дитини необхідно заявнику для державної реєстрації народження дитини.

Таким чином, з'ясувавши усі обставини справи суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню та вважає встановленим той факт, що невістка, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, народила дівчинку ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Донецьку Донецької області, Україна.

Оскільки заявник з наявними в нього документами не може зареєструвати народження дитини, то її заяву необхідно задовольнити, встановивши факт народження дитини, що в подальшому буде підставою для державної реєстрації акту про народження дитини та надасть відповідні гарантії як дитині, так і її батькам.

Керуючись ст. ст. 264-268, 316, 317,319 ЦПК України, ст. 144 Сімейного кодексу України, ст. 13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 (заінтересована особа: Мар'їнський РВ ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, ОСОБА_2, ОСОБА_3) про встановлення факту народження дитини - задовольнити повністю.

Встановити факт народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянкою України, дитини жіночої статі, ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Донецьку Донецької області, Україна.

Відповідно до ст. 317 ЦПК України допустити рішення до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк, при цьому відповідно до п. 15 розділу ХІІІ «Перехідні положення ЦПК України» до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомукаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Повне судове рішення виготовлено 18.04.2018 року.

Суддя О.Я. Сметаняк

Дата документу 18.04.2018