Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 346/1351/15-ц

провадження № 61-8181св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя- доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року у складі колегії суддів: Малєєва А. Ю., Девляшевського В. А., Меленко О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні горищем та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2002 року йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

Відповідачам на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_2.

Відповідачі самовільно, без попередньої згоди власників інших квартир, облаштували комору на горищі житлового будинку АДРЕСА_1 та використовують горище всупереч його цільового призначення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

На підставі викладеного, з урахуванням уточненої позовної заяви, ОСОБА_1 просив зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні допоміжним приміщенням - горищем у житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу комори, яка розташована на горищі над другим поверхом квартири № 7; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 4 000,00 грн та понесені судові витрати.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням - частиною горища у житловому будинку АДРЕСА_1.

Зустрічний позов мотивовано тим, що приміщення горища не поділено між співвласниками квартир житлового будинку АДРЕСА_1, домовленість між ними щодо його ви користування відсутня. На горищі вказаного житлового будинку фактично споруджено три комори для кожного з співвласників жилих приміщень. ОСОБА_1 належить комора, розташована над квартирою їх сусідки та нежитловим приміщенням (стоматологічним кабінетом), який на праві власності належить її сину. Проте ОСОБА_1 незаконно та без попередньої згоди співвласників житлового будинку облаштував на горищі комору, яку використовує для власних потреб. Такі дії ОСОБА_1 порушують правила добросусідства та завдають їй душевних страждань, викликають стан пригніченості та дискомфорту.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила суд зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні допоміжним приміщенням - частиною горища у житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу двох комор, які розміщені над другим поверхом квартири № 5 та над нежитловим приміщенням (стоматологічним кабінетом) у житловому будинку АДРЕСА_1; стягнути судовий збір.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року до участі у справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 залучено власника квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_3

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2016 року у складі судді Веселова В. М. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні допоміжними приміщеннями - горищем шляхом демонтажу комори, яка розташована на горищі над другим поверхом квартири № 7 у житловому будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 500,00 грн.

У іншій частині заявлених вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні горищем шляхом демонтажу двох кладовок, розташованих на горищі та над другим поверхом квартири № 5 і на першому поверсі стоматологічного кабінету житлового будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що всі власники квартир у житловому будинку є співвласниками допоміжних приміщень без встановлення будь-яких переваг у праві користування, розпорядження чи володіння цими приміщеннями. Сторонами не заперечувалась наявність на горищі житлового будинку комор, споруджених без попередньої згоди всіх власників квартир багатоквартирного житлового будинку. Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2014 року, залишеним в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2014 року, зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні горищем шляхом відновлення стану, який існував до порушення прав ОСОБА_4, повернути ключі від замка на горище і не чинити жодних перешкод у користуванні. Оскільки комори споруджені на горищі житлового будинку АДРЕСА_1 без дозволу всіх власників квартир цього будинку, то вони підлягають демонтажу. Відмовляючи ОСОБА_1 у позові в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог у цій частині.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2016 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові в цій частині.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що між власниками квартир багатоквартирного житлового будинку відсутня домовленість щодо користування горищем. ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів того, що дві комори, які вона просила демонтувати, належать саме ОСОБА_1 Крім того, судом встановлено, що ці комори були споруджені до набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру. Оскільки ОСОБА_2 не було доведено те, що дві комори, які вона просила демонтувати, належали саме ОСОБА_1, апеляційний суд відмовив у позові.

ОСОБА_2 у касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та відмовляючи у позові в цій частині, апеляційний суд порушив принцип рівності прав власників усіх квартир житлового будинку щодо користування горищем. Судом першої інстанції було встановлено приналежність однієї із комор на горищі ОСОБА_3 проте суд апеляційної інстанції виходив із неможливості встановлення приналежності ОСОБА_1 двох комор на горищі.

Відзивів на касаційну скаргу до Верховного Суду не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3.

26 грудня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу син ОСОБА_2 - ОСОБА_6 набув право власності на нежиле приміщення площею 7,7 кв.м, що становить 14/1000 частини будинку АДРЕСА_1 (а.с. 94).

09 лютого 2010 року Виконавчим комітетом Коломийської міської ради Івано-Франківської області видано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 7).

З листа Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 31 січня 2014 року вбачається, що багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 віднесено до реєстру нововиявлених пам'яток культурної спадщини місцевого значення. Консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток місцевого значення здійснюється за наявності письмового дозволу органу культурної спадщини на підставі погодженої з ними науково-проектної документації.

27 березня 2014 року працівниками комунального підприємства «Житлоінфоцентр» (далі - КП «Житлоінфоцентр») проведено перевірку, в результаті якої складено акт про те, що без дозволу балансоутримувача - КП «Житлоінфоцентр» встановлено дві дерев'яні споруди, які відгороджують частину горища, яке перебуває у спільному користуванні власників будинку АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Судом першої інстанції встановлено, що у житловому будинку є допоміжне приміщення - горище. План цього приміщення у технічному паспорті житлового будинку відсутній. Співвласники квартир житлового будинку не можуть дійти згоди щодо користування спірним нежилим приміщенням, на якому розміщені три комори, що належать ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2014 року зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні горищем житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом відновлення стану, який існував до порушення прав ОСОБА_4, повернути ключі від замка на горище і не чинити жодних перешкод у користуванні горищем та стягнуто на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн (а.с. 53).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2014 року заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2014 року скасовано в частині вимог ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у позові. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 61).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію житлового фонду» від 19 червня 1992 року передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Конституційний Суд у справі № 4-рп/2004 від 02 березня 2004 року дійшов висновку, що положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частиною першою статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності та співставленні, дійшов обґрунтованого висновку про те, що нежитлове приміщення у житловому багатоквартирному будинку перебуває у спільній сумісній власності усіх власників квартир цього житлового будинку. Спорудження комор на горищі не було погоджено з відповідними державними органами та з усіма співвласниками квартир, а тому є незаконним. Встановивши, що комори було побудовано ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 в частині зобов'язання знесення самовільно побудованих комор на горищі житлового будинку.

Суд апеляційної інстанції виходив із неможливості встановлення належності спірних комор саме ОСОБА_1 Разом з тим, апеляційним судом не було прийнято до уваги висновки суду першої інстанції, яким встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2014 року зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні горищем.

Посилання апеляційного суду на відсутність доказів того, що ОСОБА_1 споруджував спірні комори не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки усунути перешкоди власнику, тобто ОСОБА_2, має та особа, яка на час спору користується спірним майном.

Тобто, висновки апеляційного суду зроблені на припущеннях, оскільки наявні в матеріалах справи докази спростовують їх.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу положень статті 413 ЦПК України є підставою для його скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Крім того, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 661 грн 44 коп.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2016 року.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 661 (шістсот шістдесят одна) грн 44 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк