Справа № 352/960/17
Провадження № 22-ц/779/512/2018
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

17 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Тисменицького районного суду, постановлену головуючим суддею Гургулою В.Б. 15 березня 2018 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4, про стягнення завданої матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 30.11.2017 року до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено ОСОБА_4.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 15.03.2018 року провадження по справі зупинено до вирішення справи №344/7756/14-ц, яка розглядається в касаційному провадженні Верховним Судом за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення коштів.

На дану ухвалу суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що така прийнята з порушенням вимог чинного цивільного процесуального законодавства, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема, зазначає, що згідно вимог ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 6 ч. 1 ст. 251 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

При цьому, в ст. 253 ЦПК України передбачено, що суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Статтею 319 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час винесення рішення) визначено, що рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Вказані норми права є імперативними, а тому недопустимим є тлумачення їх по-іншому, як передбачено в Законі.

Зважаючи на те, що рішення апеляційного суду у справі №344/7756/14-ц, яке оскаржене позивачем ОСОБА_3 до суду касаційної інстанції, проголошено 13.03.2017 року, а отже набрало законної сили, вважає безпідставним висновок суду про зупинення провадження у даній справі.

Просить ухвалу Тисменицького районного суду від 15.03.2018 року скасувати. Судові витрати покласти на позивача.

На дану апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_6 подала відзив. Вказує, що звертаючись із заявою про зупинення провадження ОСОБА_3 зазначав про наявність іншої справи №344/7756/14-ц між сторонами, яка розглядається в порядку цивільного судочинства, і об'єктивну неможливість розгляду даної справи до її вирішення Верховним Судом. Окрім цього, вважає, що суд першої інстанції в ухвалі правильно вказав, що в провадженні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ правонаступником якого є Верховний Суд 29 травня 2017 року відкрито провадження по справі та витребувано з Івано-Франківського міського суду справу №344/7756/14-ц. посилається на ст. 252 ЦПК України, яка передбачає право суду зупинити провадження у справі, зокрема, до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку. Просила постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_2 та залишення ухвали Тисменицького районного суду від 15.03.2018 року без змін.

15.12.2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Відповідно до п. 9 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 8 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України, ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що представник позивача зверталася до суду першої інстанції із заявою про зупинення провадження у справі в порядку ст. 251 ЦПК України, яка передбачає обов'язок суду зупинити провадження. Цією ж статтею керувався і суд при постановленні оскаржуваної ухвали. Натомість, у своєму відзиві представник позивача вказує на те, що ним, начебто, заявлялася заява про зупинення провадження у даній справі на підставі п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України. При цьому, він не посилався на жодне рішення суду у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку, а вказує на рішення у справі, в якій уже вирішено питання щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів по розписці. Тому вважає зупинення провадження у справі способом затягування розгляду справи.

Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що вирішення Верховним Судом справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення коштів буде мати значення для розгляду даної цивільної справи про стягнення завданої матеріальної шкоди, оскільки в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак, погодитися з таким висновком апеляційний суд не може з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 6 ч. 1 ст. 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» підстава п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України (п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України в редакції, яка діє з 15.12.2017 року) для зупинення провадження у справі - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішенні питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Разом з тим, підставою зупинення провадження у справі не може бути касаційне оскарження попередніх судових рішень у справі.

З наведеним узгоджується також висновок, викладений у постанові Верховного суду України від 01 лютого 2017 року по справі №6-1957цс16, згідно якого пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, що розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення, та є істотними для даної справи. Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені цим судом самостійно по даній справі.

У справі, яка переглядається, предметом спору є стягнення завданої матеріальної шкоди у розмірі 2080000,00 грн., що складається із коштів, витрачених на монтаж, реконструкцію, перевезення, демонтаж лісопереробного обладнання, та коштів по договору позики від 11.05.2011 року.

Підставою для зупинення провадження у справі став факт відкриття касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики від 11.05.2011 року (справа №344/7756/14-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.10.2016 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення коштів. Вирішено стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 50000,00 доларів США (що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 24.10.2016 року становить 1283000,00 грн.), та 3% за кожен місяць прострочення виконання зобов'язання в сумі 2307562,00 грн., а всього 3590562,00 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 3654,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.03.2017 року рішення Івано-Франківського міського суду від 24.10.2016 року скасовано. Постановлено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення солідарно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в розмірі 50000,00 доларів США (що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 24.10.2016 року становить 1283000,00 грн.), та 3% за кожен місяць прострочення виконання зобов'язання в сумі 2307562,00 грн., а всього 3590562,00 грн., а також витрат зі сплати судового збору в розмірі 3654,00 грн. в решті рішення суду залишено без змін.

Статтею 319 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення) визначено, що рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Проте, суд на порушення вимог п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, не врахував, що рішення, ухвалене в даній справі, набрало законної сили, а розгляд спору у суді касаційної інстанції не є підставою обов'язкового зупинення провадження в розумінні вказаної статті.

Крім того, зупинивши провадження у справі, суд порушив право позивача на розумні строки розгляду справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Сутність викладеного дає підстави стверджувати, що суд першої інстанції зупинив провадження у справі з порушенням п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України та всупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи.

Таким чином, проаналізувавши предмет спору та обставини, на які посилається позивач, апеляційний суд вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення клопотання про зупинення провадження у справі, ухвала місцевого суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, перешкоджає подальшому провадженню по справі, а тому не може бути залишена в силі.

Що стосується питання стягнення судових витрат, то слід зазначити, що відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Тисменицького районного суду від 15 березня 2018 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Пнівчук О.В.

Ясеновенко Л.В.