Номер провадження 2/754/1666/18
19 березня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.
за участю секретаря - Грей О.П.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -
Представник позивача у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. А також було зроблено оголошення в газеті «Урядовий Кур'єр» з повідомленням про час та дату призначення судового засідання. Суд вважає можливим розглядати справу у його відсутність, за наявних у справі матеріалів.
Вислухавши пояснення представника позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2008 року по 14.08.2015 року.
В період шлюбу сторони по справі 02.12.2009 року придбали автомобіль марки Chery, модель Eastar, легковий сєдан-В, 2008 року випуску, номер кузову НОМЕР_2, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
Вказаний автомобіль зареєстрований на праві власності на ім'я позивачки ОСОБА_2. Проте, цей автомобіль знаходиться в одноособовому користуванні відповідача.
Позивачка також зазначає, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було спільно заощаджено грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн.
Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім′ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім′ї.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами тощо.
Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Відповідно до п. 24 вказаної Постанови Пленуму до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).
Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Враховуючи те, що автомобіль марки Chery, модель Eastar, легковий сєдан-В, 2008 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 придбаний сторонами у період шлюбу, то він визнається судом спільним сумісним майном подружжя, а тому підлягає поділу на загальних підставах, тобто по ? частині автомобіля кожному з подружжя.
Що стосується позовних вимог щодо визнання права на договірні зобов'язання та поділу грошових коштів, то суд прийшов до наступного.
Однак, стороною позивача не надано до суду жодного доказу укладення відповідного кредитного договору та стан виконання відповідного зобов'язання, відсутня інформація й про цільове призначення отриманих кредитних коштів. Єдиним аргументом сторони позивача є те, що відповідач користується спірним автомобілем, який перебуває у заставі за вищезгаданим договором, а тому повинен нести відповідальність і за основним зобов'язанням, але така позиція є безпідставною та такою, що не ґрунтується на положеннях чинного законодавства України.
Стороною Кредитного договору є саме позивачка, належних та допустимих доказів, які б підтверджували правовий базис необхідності визнання за ОСОБА_3 договірних зобов'язань перед ПАТ «Дельта Банк» за Кредитним договором суду надано не було, а тому підстав для задоволення відповідної вимоги немає.
Разом з тим, вимога позивачки щодо визнання права власності на грошові кошти в розмірі 50 000, 00 грн., які були заощаджені спільно з відповідачем та є їхньою спільною сумісною власністю, також не підлягає задоволенню, оскільки стороною позивача не надано доказів, які б підтверджували наявність відповідних грошових коштів та підстав для визнання права власності позивачки на них. Крім того, відповідач має на ці кошти такі саме права, як і позивачка.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази й висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження порушення її трудових прав з боку відповідача.
Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.
Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.
Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки не в повній мірі ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1330, 00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 280-284 ЦПК України, ст. 60, 61, 69-71, 74 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.
Визнати автомобіль марки CHERY, модель Eastar, легковий сєдан-В, 2008 року випуску, номер кузову НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля марки CHERY, модель Eastar, легковий сєдан-В, 2008 року випуску, номер кузову НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1.
Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину автомобіля марки CHERY, модель Eastar, легковий сєдан-В, 2008 року випуску, номер кузову НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1.
У частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права договірних зобов'язань та поділ грошових коштів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1330, 00 грн.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Повний текст рішення був виготовлений 28 березня 2018 року.

Головуючий: