Справа № 500/5128/17
Провадження № 2-о/500/6/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2018 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Грубіян Л.І.

при секретарі - Івановій Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ізмаїл цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Ізмаїльський РВ ГУДМС України в Одеській області, про встановлення факту проживання,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою.

Свої вимоги обґрунтував тим, що йому потрібно встановити факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України та набрання чинності Законом України « Про громадянство», а саме на 24.08.1991 року посилаючись на те, що він народився в селі Ліски Кілійського району Одеської області, за національністю - українець, його батьки: мати - ОСОБА_2 та батько ОСОБА_3. Зі своїми батьками він проживав за адресою: Одеська область, Кілійський район, с. Ліски. В 1991 році він отримав середню освіту, що документально підтверджено свідоцтвом про середню освіту, по закінченню школи, починаючи з 01.09.1991 року по 28.06.1994 рік позивач навчався в ПТУ №22 м. Черкаси, де пройшов повний курс училища за професією-машиніст шляхо-будівельних машин з одержанням середньої освіти, що документально підтверджено дипломом НОМЕР_1, виданого 28.06.1994 року. 23.08.1997 року заявник одружився на ОСОБА_4 та від шлюбу народилася донька, ОСОБА_5. За період проживання за межі України не виїздив. Паспорт, який було видано по досягненню повноліття втратив. Звертався із відповідною заявою до Ізмаїльського РВ ГУ ДМС України в Одеській області що до видачі паспорта замість втраченого, по результатам перевірки отримав відмову, у зв'язку з неможливістю встановити його належність до громадянства будь якої держави. Встановлення вищезазначеного факту необхідно ОСОБА_1 для одержання паспорта громадянина України.

Представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

В судове засідання представник Ізмаїльського районного відділу Державної міграційної служби України в Одеській області не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника.

У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Наведений у ст. 315 ЦПК України, перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України » і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 23.12.1985 року, виданого сільською радою Кілійського району Одеської області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Ліски Кілійського району Одеської області.(а.с. 5)

У 1994 році закінчив ПТУ-22 у м. Черкаси, що підтверджується дипломом кваліфікованого робітника серії НОМЕР_1 від 28.06.1994 року (а.с.9).

Згідно свідоцтва НОМЕР_3 заявник ОСОБА_1 навчався з 01.09.1991 року по 28.06.19994 року у ПТУ-22 м. Черкаси.

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб, 23.08.1997р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської Ради Одеської області зареєстровано шлюб, актовий запис № 340.

Також на території України у ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області 24.03.1998 (а.с. 7).

Згідно довідки Ізмаїльського РВ ГУДМСУ в Одеській області ОСОБА_1 відмовлено у видачі паспорту у зв'язку з тим, що перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави.(а.с.4)

Зокрема, відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; (Пункт 3 частини першої статті 3 в редакції Закону №2663-ІV від 16.06.2005);4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 р. N 2235-III "Про громадянство України" (далі - Закон N 2235-III) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 р.) або набрання чинності Законом N 2235-III (13 листопада 1991 р.).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація - це лише внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання, із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку уповноваженого на те органу. При цьому, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання.

Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз'яснено, що у порядку ч. 2 ст. 315 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Згідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Встановлення даного факту необхідно заявнику для отримання паспорту та оформлення громадянства України.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка свідчать про наявність підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_1 на території Україна у тому числі станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року.

Керуючись ст.ст. 12,13,81,130,141,223,293-294, 315-319 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа - Ізмаїльський РВ ГУДМС України в Одеській області, про встановлення факту проживання - задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець села Ліскі Кілійського району Одеської області проживав на території України на момент проголошення незалежності України та набрання чинності Законом України «Про громадянство», а саме на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Л.І.Грубіян