П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року м. Київ

Справа № 755/4987/17

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/2545/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Лісовська А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого володіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що згідно заповіту, складеного 17 липня 2009 року ОСОБА_3 на її ім'я, вона є спадкоємцем належної останньому59/100 частини квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер. Після його смерті їй стало відомо, що 03 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, а 02 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - договір купівлі-продажу 59/100 частини квартири АДРЕСА_1. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у цивільній справі № 755/2538/15-ц, що набрало законної сили, договір довічного утримання було визнано недійсним з тих підстав, що ОСОБА_3 на момент його укладання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Оскільки частка спірної квартири вибула з володіння її попереднього власника ОСОБА_3 поза його волею, вона як спадкоємиць останнього просила суд витребувати із незаконного володіння у відповідача 59/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просила судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що суд дійшов помилкового висновку про те, що вона не набула в установленому законом порядку права власності на спадкове майно, оскільки після смерті ОСОБА_3 не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Указувала, що суд не врахував, що у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року у цивільній справі № 755/2538/15-ц встановлена та обставина, що вона є спадкоємцем за заповітом майна померлого ОСОБА_3 Крім того, судом не досліджені обставини вибуття частини квартири з володіння первісного власника ОСОБА_3 не з його особистого волевиявлення.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

23 лютого 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, про місце, дату і час розгляду скарги повідомлена належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.84), уповноваженого представника у судове засідання не направила. За таких підстав колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності скаржника.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, зазначав, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Відзив до суду не подавав.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно заповіту від 17 липня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого у реєстрі за № 4-1000, ОСОБА_3 належну йому на праві приватної власності 59/100 частини квартири АДРЕСА_1, заповів ОСОБА_1 (а.с.20).

03 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрований у реєстрі №940, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_7 59/100 частини квартири АДРЕСА_1, при цьому останній зобов'язувався забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер.

02 липня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу 59/100 частини квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЗмисловськоюТ.В., зареєстрований в реєстрі за №743 (а.с.17-19).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року у цивільній справі № 755/2538/15-ц, що набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсним договір довічного утримання від 03 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а.с.12-16).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисті і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зокрема,положення ст. 387 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, що викладений у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-327цс15.

Виходячи з системного аналізу ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що оскільки 59/100 частини спірної квартири вибуло із володіння спадкодавця ОСОБА_3 поза його волею, то вона як спадкоємець за заповітом вказаного майна відповідно до вимог ст. 388 ЦК України має право на його витребування з чужого незаконного володіння відповідача.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Таким чином, майнові права у позивача на спадщину після смерті ОСОБА_3 виникли з моменту її відкриття, проте позивач не набула в установленому законом порядку права власності на спадкове майно, оскільки із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, про що остання не заперечувала в судовому засіданні.

Оскільки лише власник майна може звернутися до суду з віндикаційним позовом, а ОСОБА_1 таким не є, то висновок суду про те, що позивач обрала неправильний спосіб захисту ґрунтується на вимогах закону та узгоджується з матеріалами справи.

Обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення її порушеного права на спадкування 59/100 частини спірної квартири, оскільки визнання недійсним договору довічного утримання не тягне за собою визнання недійсним договору купівлі-продажу, за яким власником спірного майна є ОСОБА_2

За обставин дійсності договору купівлі-продажу 59/100 частини спірної квартири право власності ОСОБА_2 як добросовісного власника не може бути порушене в обраний позивачем спосіб, а з позовом про визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу позивач не зверталася.

Доводи апеляційної скарги, зроблених судом висновків, не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, оскільки право на пред'явлення віндикаційного позову має лише власник майна, яким позивач не є.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 18 квітня 2018 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль