Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 303/7685/14-ц

провадження № 61-4383 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»,
відповідачі-ОСОБА_3,
-ОСОБА_4,
-ОСОБА_5,
-ОСОБА_6,
представники позивача-Гринь Костянтин Андрійович,
-Дурдинець Руслана Юріївна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Камінського С. Е. від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області у складі суддів: Панька В. Ф., Ігнатюка Б. Ю., Мацунича М. В., від 22 лютого 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 березня 2012 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, загальною площею 70 кв. м., житловою площею 41,70 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

Банк, повідомляв відповідачів про необхідність звільнення вказаної квартири у добровільному порядку, однак така вимога залишилася без реагування і відповідачі у добровільному порядку не виселились, що і призвело до звернення до суду із вказаним позовом.

На підставі наведеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1, судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2015 року в позові відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пред'явлено позов про виселення відповідачів з квартири яка є предметом іпотеки і яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому передбачені законом підстави для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Питання про розподіл судових витрат у справі є похідним та вирішено судом першої інстанції у відповідності до вимог статті 88 ЦПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2016 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи апеляційної скарги про те що, суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для його скасування, спростовуються наявними у справі доказами, встановленими судами обставинами справи, а також висновками щодо застосування норм права, викладеними у постановах Верховного Суду України: від 02 вересня 2015 року, справа № 6-1049цс15; від 24 червня 2015 року, справа № 6-447цс15; від 10 лютого 2016 року, справа № 6-2830цс15.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2016 року і ухвалити у справі нове рішення суду про задоволення позову.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відмову в позові через неможливість виселення відповідачів з іпотечної квартири без надання їм іншого житлового приміщення, оскільки положення частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) покладає на суд обов'язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, та не покладає такого обов'язку на ПАТ КБ «ПриватБанк». Такі повноваження є делегованими виконавчому комітету державою (стаття 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), однак судами не з'ясовано до чиєї компетенції у даному випадку належить право надавати житло у разі виселення відповідачів. Поклавши тягар доказування на позивача, суди не перевірили наявність іншого майна у відповідачів для проживання.

Жоден закон не передбачає підстави відмови позивачу в захисті його порушених прав у разі неможливості додержання судом вимог, які встановив закон для суду і не встановив для позивача.

Банк вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинно відбуватись на підставі рішення суду.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців і відповідачі підлягають виселенню з житла, яке є предметом іпотеки.

На час ухвалення оскаржуваних рішень позивачем були виконанні усі вимоги, передбачені частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» (далі - ЗУ «Про іпотеку») та частиною третьою статті 109 ЖК Української РСР для примусового виселення мешканців із предмета іпотеки, і суди мали ухвалити судові рішення про задоволення позову.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 ЗУ «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено ЗУ «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 ЗУ «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 ЗУ «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 ЗУ «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, встановивши, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за кредитні кошти, і виселення відповідачів неможливе без надання їм іншого житлового приміщення.

Обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують. При дослідженні матеріалів справи та встановленні характеру правовідносин між сторонами у справі, визначенні способу їх правового регулювання, судами попередніх інстанцій були дотримані норми як матеріального так процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки про необхідність відмови в позові банку.

Слід зазначити, що заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 березня 2012 року про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі якого банком пред'явлено вказаний позову, було скасовано ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 березня 2015 року (а. с. 92).

В подальшому, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року (а. с. 98) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було звернуто стягнення на спірний предмет іпотеки та відмовлено в позові банку про виселення відповідачів зі спірної квартири з посиланням на неможливість їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги та підстави позову у вказаній справі ПАТ КБ «ПриватБанк» не уточнювалися, а тому, через скасування заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 березня 2012 року, обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги банку, перестали існувати і це також свідчить про безпідставність даного позову.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, а також висновків судів про неможливість задоволення вказаного позову, то судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій за правилами статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що судові рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат, понесених при розгляді справи судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик