Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 646/2866/16-ц

провадження № 61-6374св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2016 року у складі суддів: Пилипчук Н. П., Піддубний Р. М., Кірсанова Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), в якому просив суд визнати припиненим договір поруки № б/н від 12 червня 2008 року щодо зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 червня 2008 року.

Позовна заява мотивована тим, що за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 червня 2008 року ПАТ "Укрсиббанк" надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 65339 доларів США, строк дії кредиту до 11 червня 2038 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14% річних. Відповідно до договору поруки №б/н від 12 червня 2008 року ОСОБА_2 виступив поручителем за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 червня 2008 року.

Однак після підписання договору поруки з ОСОБА_2, 12 червня 2008 року ПАТ "Укрсиббанк» з ОСОБА_3 уклали додаткову угоди №1 до договору про надання споживчого кредиту, якою змінено пункти договору, в тому числі змінено п.5.2 "а", "б", який передбачає, що процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно п.1.3.1 договору, п.5.2 "в", процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10% для кредитів у національній валюті та не більше ніж на 5% для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно п.1.3.1 договору, п.5.2 "г", процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на рівні діючих процентних ставок банку за програмами кредитування. Позивач зазначив, що вищевказаний додатковий договір з банком він не підписував, своєї згоди на збільшення обсягу відповідальності не надавав, тому просив суд визнати договір поруки припиненим.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано припиненим договір поруки № б/н від 12 червня 2008 року щодо зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 червня 2008 року. Стягнуто з ПАТ "Укрсиббанк" на користь ОСОБА_2 судові витрати за сплату судового збору у розмірі 551,21 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після підписання договору поруки, 12 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ "Укрсиббанк" укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якої збільшено обсяг відповідальності поручителя - договір доповнено пунктом 3.4.5 та встановлено обов'язок позичальника сплачувати платежі на користь третіх осіб. Крім того, договір доповнено пунктом 5.2, яким передбачено додаткові випадки, які надають право банку на збільшення процентної ставки.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2016 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2016 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ "Укрсиббанк" про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що конкретизація умов, які містились у договорі не свідчить про збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором. Позивач погодився нести відповідальність за позичальника за кредитним договором, за умовами якого банк мав право збільшувати розмір кредитної ставки, він був обізнаний про ці умови

У вересні 2016 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу у якій просить рішення апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2016 року. При цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказує, що додатковий договір з банком він не підписував. Своєї згоди на збільшення обсягу відповідальності не надавав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 лютого 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що відповідно до укладеного договору про надання споживчого кредиту №0 від 12 червня 2008 року ПАТ "Укрсиббанк" надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 65339 доларів США; строк дії кредиту - до 11 червня 2038 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14% річних.

Для забезпечення ОСОБА_3 належного виконання умов договору про надання споживчого кредиту між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №б/н від 12 червня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язався відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_3 умов договору про надання споживчого кредиту.

Після підписання договору поруки, 12 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсиббанк» укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту.

Тлумачення частини першої статті 559 ЦК України дозволяє стверджувати, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов'язанні. Тому подальше фактичне виконання зобов'язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов'язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності).

Збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту.

Аналогічний висновок висловлений і Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що визначення додатковою угодою № 1 від 12 червня 2008 року до договору про надання споживчого кредиту конкретних розмірів процентних ставок при настанні певних обставин, конкретизація умов, що містились у договорі не свідчить про збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором, за виконання якого поручився позивач.

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановивши, що на підставі додаткової угоди № 1 від 12 червня 2008 року до договору про надання споживчого кредиту не відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя, зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило