АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції 22-ц/796/34/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

Судді - доповідача: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Довгопола А.В.

за участю:представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року ухвалене під головуванням судді Дарницького районного суду міста Києва Парамонова М.Л.

у справі № 753/11185/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля.

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 у липні 2013 року звертаючись до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля, обґрунтовував свої вимоги тим, що 20.06.2013 року приблизно о 19.44 год. на вул. Перова, 27-А в м. Києві під час розвантаження з платформи евакуатора «МАН» номерний знак НОМЕР_1, який був викликаний за тел. підприємства «Експрес-Т», його водій ОСОБА_4 порушивши процес розвантаження, допустив некерований з'їзд з платформи евакуатора належного позивачу автомобіля «Ауді Q7» номерний знак НОМЕР_2, внаслідок чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень.

Вважаючи, що дана пригода сталася з вини водія ОСОБА_4 та беручи до уваги те, що

власником автомобіля «МАН» номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_2, а також те, що відповідачі відмовилися відшкодувати завдану з вини водія ОСОБА_4 шкоду у добровільному порядку, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 солідарно на його (позивача) користь в порядку відшкодування матеріальної шкоди 147200,00 гривень та в порядку відшкодування моральної шкоди - 2000,00 гривень.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.01.2016 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.06.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Стягнуто зі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_3 70059,99 гривень, в порядку відшкодування моральної шкоди - 2000,00 гривень, судові витрати в сумі 720, 59 гривень, а всього 72780, 58 гривень в решті позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з постановленими судовими рішеннями ОСОБА_2 подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15.06.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 8 ч.1 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147 - VIIIвід 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці ( відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України в редакції закону № 2147 -У111 від 03 жовтня 2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні просив рішення суду першої інстанції скасувати, в частині стягнення збитків постановити нове рішення про стягнення суми відшкодування у розмірі 147200,00 гривень.

Відповідачем ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленою про розгляд справи в судове засідання не з'явилася. До початку розгляду подала клопотання за яким просила суд розглянути справу за її відсутності, подану апеляційну скаргу підтримувала.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник, будучи повідомленими належним чином у встановленому порядку про розгляд справи в судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність нез'явившихся осіб в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача частково виходив з положень ст. 1192 ЦК України та вважав, що відшкодування шкоди завданої майну позивача має бути визначено у формі відшкодування збитків у повному обсязі у розмірі, який визначений у встановленому законом порядку та підтверджений висновками автотоварознавчої експертизи. Зазначаючи при цьому, що ОСОБА_2, як власник автомобіля «МАН», номерний знак НОМЕР_1, повинна нести солідарну відповідальність з водієм ОСОБА_4 перед позивачем, якому завдано шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, де ставила питання про скасування рішення суду та постановлення нового про відмову у задоволенні позову, так як рішення винесено за неповного з'ясування обставин справи, що лягли в основу судового рішення, які суд вважав доведеними. Вказуючи, що обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на особу, яка її безпосередньо завдала. Матеріали справи свідчать про те, що подія відбулася за участі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Вона, як власник автомобіля «МАН» на місці події не була, до адміністративної відповідальності не притягувалася. Вважала, що судом також були проігноровані вимоги ст. 541 ЦК України якими визначається, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Підстави покладення судом першої інстанції солідарної відповідальності на неї та ОСОБА_4 судом не вказані. За відсутності наданих позивачем при звернення доказів щодо спричинення її діями моральних чи фізичних страждань, підстав для відшкодування моральної шкоди також не було.

При цьому, слід також зазначити, що задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_2, суд касаційної інстанції зазначив, що судом не надано належної правової оцінки факту відсутності в матеріалах справи доказів визнання ОСОБА_2 винною у дорожньо-транспортній пригоді, чи докази наявності вини у завданні шкоди та не перевірено наявності підстав для застосування до неї солідарної з ОСОБА_4 відповідальності перед позивачем. Тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у зв'язку з поломкою (пошкодженням карданного валу) автомобіля Ауді Q7, номерний знак НОМЕР_2, який належить на праві власності ОСОБА_3 був викликаний евакуатор з підприємства «Експрес-Т». Близько 19:44 год. на вул. Перова, 27а в м. Києві під час розвантаження з платформи евакуатора «МАН», номерний знак НОМЕР_1, його водій ОСОБА_4 порушивши процес розвантаження, допустив некерований з'їзд з платформи евакуатора автомобіля Ауді Q7, внаслідок чого указаний автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

Автомобіль «МАН», номерний знак НОМЕР_1 належить на праві власності ОСОБА_2, яка є фізичною особою - підприємцем, дозволений вид діяльності - у тому числі по класифікації видів економічної діяльності 52.21 «Допоміжне обслуговування наземного транспорту».

Відповідно до звіту від 27 червня 2013 року № 84/06/13 вартість завданого матеріального збитку, внаслідок пошкодження автомобіля, становить 70 059, 99 гривень, та складається з вартості деталей, які підлягають заміні, з урахуванням експлуатаційного зносу та ремонту автомобіля - 51 949, 26 гривень, та втрати товарної вартості автомобіля - 18 110, 73 гривень.

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи від 23 квітня 2015 року № 8222 розмір матеріального збитку станом на дату пошкодження автомобіля Ауді Q7, номерний знак НОМЕР_2, 2011 року випуску, становив 70059, 99 гривень, а станом на дату проведення експертизи - 147 200, 33 гривень.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року N 1306.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 керував транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії (а.с.86 ).

Ставлячи питання про стягнення завданої шкоди у солідарному порядку з водія та власника автомобіля, позивач виходив з того, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 Однак у ході розгляду справи в суді першої інстанції таких доказів надано не було.

У ході апеляційного розгляду судом зроблено запит до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві про надання інформації. Згідно відповіді вбачається, ОСОБА_4 відповідно до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб станом на 20.06.2013 року у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 не перебував.

Повідомлення про працівника ОСОБА_4 на роботу від ФОП ОСОБА_2 до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві не надходили; інформація щодо укладення цивільно-правових договорів між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 відсутня.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 на час ДТП за кермом автомобіля не перебувала, а водій ОСОБА_4, який керував автомобілем «МАН» номерний знак НОМЕР_1 що належить ФОП ОСОБА_2 на праві власності на час пригоди не перебував з останньою у трудових відносинах, а також беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів визнання дій ОСОБА_2 неправомірними, та не доведення існування між ними безпосереднього причинного зв'язку, вказує на недоведеність позивачем заявлених вимог відносно відповідача ОСОБА_2

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає до задоволення. А рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_2 у солідарному порядку 70059,99 гривень, відшкодування моральної шкоди - 2000,00 гривень, судових витрат в розмірі 720,59 та 275,60 гривень.

З постановленням у цій частині нового рішення за правилами ст. 376 ЦПК України, про відмову позивачу у задоволенні заявлених вимог до ОСОБА_2 з зазначених вище підстав.

Беручи до уваги те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ було скасовано ухвалу апеляційного суду лише в частині вимог заявлених відносно відповідача по справі ОСОБА_2, в іншій частині постановлені судові рішення судом апеляційної інстанції не переглядалися ( а.с. 150 -152 т.2).

Відповідно до ст. 141 та ст. 382 ЦПК України, зокрема якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак витрати зі сплати судового збору понесені ОСОБА_2 при подачі апеляційної та касаційних скарг слід віднести на рахунок ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 367, 368, 372, 374, 376, 381- 383, 384, 387 ЦПК України, п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.01.2016 року скасувати в частині задоволення вимог ОСОБА_3 щодо стягнення з ОСОБА_2 у солідарному порядку 70059,99 гривень, відшкодування моральної шкоди - 2000,00 гривень, судових витрат в розмірі 720,59 та 275,60 гривень.

Постановити в цій частині нове судове рішення за яким: ОСОБА_3 відмовити у задоволенні вимог заявлених до ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_3, адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_4, місце реєстрації: АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 2664,83 ( дві тисячі шістсот шістдесят чотири гривні вісімдесят три копійки) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: