МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ______________
Пр. № 2/521/1541/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Плєхової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2; К.В., посилаючись на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 січня 2005 року з останньої на його користь було стягнуто суму боргу та витрати на юридичну допомогу у розмірі 2833,00 грн. 25 лютого 2005 року на підставі вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист. Постановою державного виконавця №49203353 від 03 жовтня 2015 року на підставі виконавчого листа було накладено арешт на майно відповідачки. Позивач зазначав, що на час його звернення до суду, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 січня 2005 року відповідачкою не виконане, оскільки остання уникає його виконання. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, просив суд стягнути з відповідачки на його користь за період з 2005 року по 2016 рік включно суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 38746,94 грн., та за період з 25 лютого 2005 року по 25 лютого 2017 року включно три процента річних від простроченої суми в розмірі 1020,00 грн., а всього 39766,94 грн.

Позивач та його представник діючий на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 07 березня 2017 року та ордеру від 02 листопада 2017 року в судове засідання не зявилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином, надали заяву про підтримання позовних вимог та слухання справи за їх відсутністю (а.с.31,32,80).

Відповідачка та її представник, діючий за договором про надання правової допомоги від 11 березня 2016 року в судове засідання не зявилися, неодноразово повідомлялися про час і місце слухання справи, причини своєї не явки суду не повідомили. Раніше надали заяву про застосування строків позовної давності (а.с.25,26).

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 січня 2005 року, яке набрало законної сили з ОСОБА_2; К.В.на користь позивача було стягнуто суму боргу в розмірі 2650,00 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 132,50 грн. та витрати на оплату судового збору в розмірі 51,00 грн., всього 2833,00 грн. (а.с.5).

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому, суд при винесенні рішення не зясовує обставин справи, які підтверджують розмір боргу відповідачки.

Встановлено, що на виконання зазначеного рішення суду 17 вересня 2013 року був виданий виконавчий лист №2-697/2005 (а.с.6).

З матеріалів справи вбачається, що за заявою позивача було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-697/2005, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 17 вересня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1грошових коштів у розмірі 2833,00 грн.

Постановою старшого державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 30 жовтня 2015 року було накладено арешт на майно ОСОБА_2; К.В. та оголошено заборону на його відчуження (а.с. 8).

Судом встановлено, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 січня 2005 року, ОСОБА_2 не виконане, грошові кошти в розмірі 2833,00 грн. позивачу не повернуті.

За таких обставин, суд вважає, що після набрання рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 січня 2005 року, законної сили, між сторонами виникли грошові зобовязання, тобто у ОСОБА_2 виникло зобов'язання сплатити на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 2650,00 грн., яка вже була стягнута за зазначеним рішенням суду, у звязку з чим судом не може бути повторно задоволена аналогічна вимога позивача.

Що стосується позовної вимоги позивача, щодо стягнення з відповідача на його користь суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до рішення суду є грошовим зобов'язанням.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатить гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З урахуванням приписів ст.549, ч.2 ст. 625 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» правовими наслідками порушення грошового зобовязання, тобто зобовязання сплатити гроші, є обовязок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Стаття 625 ЦК України застосовується до всіх грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, повязані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобовязань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних, аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до розяснень п.3.1, 7.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідачка надала до суду заяву про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строків позовної давності.

Оскільки заборгованість відповідачкою до цього часу не погашена та зважаючи на заяву відповідачки про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.

За такими обставинами, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки інфляційних нарахувань на суму боргу підлягають задоволенню частково, з урахуванням застосування судом заявленого відповідачкою строку позовної давності, а саме, за період з 30 серпня 2014 року по 30 серпня 2017 року, оскільки поріг інфляції не перевищує 100,1%, то нарахування проводиться з 30 серпня 2014 року по 30 серпня 2017 року.

Індекс інфляції за період з 30.08.2014 року по 30 серпня 2017 року складає:

-з 30.08.2014року по 31.12.2014 року 111,4%;

-з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року 143,3%;

-з 01.01.2016 року по 01.12.2016 року 112,4%;

-з 01.01.2017 року по 30.08.2017року - 108,0%

Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції проводиться судом шляхом помноження суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, що складає: 5133,05 (2650,00 х 193,7% (111,4% х 143,3% х 112,4% х 108,0%) грн.

Отже, сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 30.08.2014 року по 30.08.2017 року складає 5133,05 грн.

Таким чином, до сплати на користь позивача належить сума інфляційних витрат за період з 30.08.2014 року по 30.08.2017 року в розмірі 2483,05 (5133,05- 2650,00) грн.

Що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідачки на його користь три проценти річних від простроченої суми, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню частково зурахуванням застосування судом заявленого відповідачкою строку позовної давності, а саме, за період з 30 серпня 2014 року по 30 серпня 2017 року.

Отже, з відповідачки слід стягнути на корист позивача три проценти річних від простроченої сумиза період з 30 серпня 2014 року по 30 серпня 2017 року, що складає 238,50 грн. (2650,00 х 3% = 79,50 грн. х 3 = 238,50 грн.)

Таким чином, загальна сума заборгованості складає: 2721,55 (2483,05 +238,50) грн.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і з відповідачки слід стягнути суму заборгованості в розмірі 2721,55 грн.

В інший частині позовних вимог слід відмовити, оскільки вони не відповідають вимогам закону.

Відповідачкою до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідачка також розпорядилася на власний розсуд.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 640, 00 грн., який не був сплачений позивачем при зверненні до суду, оскільки ухвалою суду від 15 вересня 2017 року позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ст.8 Закону України «Про судовий збір», який підлягає стягненню з відповідачки на користь держави.

Керуючись ст.ст. 12, 15, 16, 509, 546, 570, 625 ЦК України, керуючись ст.ст. 12,13, 81, 141, 259, 223, 264, 354 ЦПК України, суд ,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1 інфляційні нарахування на суму боргу за період з 31 серпня 2014 року по 31 серпня 2017 року у розмірі 2483 (дві тисячі чотириста вісімдесят три) гривні 05 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої сумиза період з 31 серпня 2014 року по 31 серпня 2017 року у розмірі 238,50(двісті тридцять вісім) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 11 квітня 2018 року.

Суддя: О.М. Сегеда