Справа № 456/1133/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/783/6940/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю:ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення 65789,16 грн. за договором позики від 10 лютого 2014 року, інфляційного збільшення заборгованості в сумі 3324, 92 грн., 3% річних в сумі 4056,99 грн. та судових витрат в сумі 551,70 грн.

Оскаржуваним рішенням взадоволенні позову відмовлено.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги розписку від 10.02.2014 року, відповідно до якої ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 65789.19 грн., які зобов»язався повернути до 01.01.2016 року. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки позичені кошти відповідач не повернув. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зміст письмової розписки від 10 лютого 2014 року не свідчить про факт існування між сторонами будь-яких первинних договірних зобов'язань до складання спірної боргової розписки, домовленостей про новацію та нове зобов'язання, а враховуючи, що договір позики між сторонами не був укладений за безгрошовістю боргової розписки, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження кладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у том уразі, якщо на підтвердження укладенні договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов»язанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до ч.1 , 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з розпискою від 10.02.2014р., ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 гроші в сумі 65789.16 грн., які зобов»язується віддати до 01.01.2016 року, кошти зобов»язувався повертати частинами щомісячно по 2741.59 грн.

Розписка від 10.02.2014 року, написана ОСОБА_4 власноручно, містить інформацію про позику ОСОБА_4 у ОСОБА_2 65789.19 грн. із зобов»язанням їх повернення та умови (строк та розмір щомісячних платежів) їх повернення.

Відповідач не заперечував написання ним власноручно та підписання ним розписки про позику у ОСОБА_2 65 789.16 грн.

Висновки суду першої інстанції про безгрошовість позики ґрунтуються на припущеннях, а тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність між сторонами правовідносин за договором позики.

І оскільки розпискою від 10.02.2014 року підтверджується наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, позивач вправі вимагати від відповідача виконання боргового зобов»язання.

Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобов»язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ним ОСОБА_2 частково чи повністю коштів за розпискою від 10.02.2014 року, а наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про те, що позичені ОСОБА_4 грошові кошти ОСОБА_2 не повернуті.

Оскільки колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 65789.16 грн., про що власноручно написав розписку від 10.02.2014 року, написання і підписання якої не заперечував, з терміном повернення до 01.01.2016 року, та відповідно до якої борг повинен був сплачувати частинами по 2741.59 грн., однак на час розгляду справи судом позичені кошти не повернув, колегія суддів вважає, що позовна вимога про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 за розпискою від 10.02.2014 року 65789.16 грн. підлягає до задоволення.

На думку колегії суддів не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 інфляційних та 3% річних, оскільки позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належного їх розрахунку, і окрім цього, позовна вимога про стягнення з відповідача 3% річних, позивачем не пред»являлася, в матеріалах справи відсутні заяви позивача в порядку ст. 27 ЦПК 2004 року, про збільшення чи уточнення позовних вимог щодо стягнення інфляційних та 3% річних.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року слід скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 10.02.2014 року в сумі 65789 грн. 16 коп. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 10.02.2014 року в сумі 65789 грн. 16 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11.04.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.