Постанова

Іменем України

5 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 205/8894/16-ц

провадження № 61-10393 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г.І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

треті особи: Дніпропетровська міська рада, Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області

представник позивача - ОСОБА_6

представник відповідача - ОСОБА_7

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2017 року у складі судді: Нижного А. В. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування за заповітом.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 2 квітня 1997 року ОСОБА_8 склала заповіт на ім'я ОСОБА_5, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, заповіла відповідачу.

Вказувала на те, що у 2005 року вона переїхала до належної ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_1, і до дня її смерті надавала необхідну допомогу та забезпечувала належний догляд за нею, оскільки спадкодавець не могла обходитись без сторонньої допомоги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла. Майно, що належало померлій на час її смерті складалось із зазначеної квартири, у якій вона проживає і після смерті ОСОБА_8, сплачує комунальні платежі та підтримує приміщення у належному стані.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 ухилявся від надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_8, яка через тяжку хворобу перебувала у безпорадному стані, просила усунути відповідача від права на спадкування за заповітом на підставі частини п'ятої статті 1224 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Ленінського районного суду м Дніпропетровська від 13 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_8, а тому положення частини п'ятої статті 1224 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. При цьому усунення ОСОБА_5 від права на спадкування не може вплинути на пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки ОСОБА_4, оскільки вона не є спадкоємцем ОСОБА_8 ані за заповітом, ані за законом.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно установив правовідносини, що виникли між сторонами, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач є спадкоємцем за заповітом, який ні ким не оспорювався та є чинним, а тому його не може бути усунено від права на спадкування саме за заповітом.

Крім того, ОСОБА_4 не є спадкоємцем, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, отже не може заявляти вимогу про усунення спадкоємця від права на спадкування, оскільки така вимога може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує права та обов'язки пов'язані зі спадкуванням.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин частини п'ятої статті 1224 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 залишив спадкодавця у безпорадному стані, що є підставо для усунення відповідача від права на спадкування.

Зазначала, що у 2005 році вона вселись до квартири ОСОБА_8 за згодою останньої, доглядала за нею по день її смерті, займалась організацію поховання та після її смерті проживає у спірній квартирі, а тому має право успадкувати майно, що належало померлій.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції та доводів касаційної скарги.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення

ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи

касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною 5 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК Українимає значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладеного у пункті 6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Виходячи з наведеного, правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Ураховуючи недоведеність ОСОБА_4 ухилення ОСОБА_5 від надання допомоги спадкодавцю, а також, що спадкодавець перебувала у безпорадному стані та потребувала допомоги ОСОБА_5, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для усунення відповідача від права на спадкування є правильними, обгрутованими та не спростовуються доводами касаційної скарги, які фактичного зводяться до непогодження позивача з заповітом на ім'я відповідача, який, на її думку, був складений ОСОБА_8 на умовах догляду за нею відповідачем.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, а тому рішення судів попередніх інстанцій необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник