Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №320/7991/16 Головуючий у 1 інстанції Редько О.В.
Провадження № 22-ц/778/303/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Полякова О.З.

за участі секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства екології та природних ресурсів України на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства екології та природних ресурсів України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства екології та природних ресурсів України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В позові зазначав, що 27 березня 2012 року його було прийнято на посаду виконуючого обов'язки директора Приазовського національного природного парку до призначення директора парку. Тобто з позивачем, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 23 КЗпПУ було укладено строковий трудовий договір на час виконання певної роботи.

Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України (далі - відповідач) № 350-О від 16.11.2016 року позивача було звільнено в зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ.

Позивач вважає, що вищевказаний наказ було винесено в порушення діючого законодавства, оскільки як вбачається з листка непрацездатності АГШ № 674870, копія якого додається до позову, у період з 4.11.2016. по 22.11.2016 року позивач перебував на лікуванні.

Отже, в порушення приписів ст. 40 КЗпПУ позивача, на його думку, було незаконно звільнено в період тимчасової непрацездатності.

Крім того, на момент видання наказу про звільнення ОСОБА_3 були відсутні підстави для припинення строкового трудового договору, укладеного з ним.

Раніше його було вже звільнено у 2012 році, проте рішенням Петрівського райсуду Кіровоградської області, залишеним без змін апеляційним судом Кіровоградської області, позивача було поновлено на займаній посаді і визнано звільнення незаконним.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У той же час, наказ №350-О про звільнення підписаний 16.11.2016 р. Отже, видання наказу про звільнення співпало із періодом тимчасової непрацездатності позивача.

Таким чином, звільнення було проведено із порушенням вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно відомості про нарахування заробітної платні середньоденна заробітна платня складала 137,25 грн. Тривалість вимушеного прогулу з 14.11.2016 року по 23.11.2016 року склала 9 робочих днів. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу на час подання позову становить: 137,25 грн. * 9 = 1235,25 грн.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд скасувати наказ Міністерства екології та природних ресурсів України № 350-0 від 16.11.2016 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи; поновити його на роботі на посаді виконуючого обов'язки директора Приазовського національного природного парку та стягнути з Міністерства екології та природних ресурсів України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1235,25 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 липня 2017 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ Міністерства екології та природних ресурсів України № 350-О від 16.11.2016 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді виконуючого обов'язки директора Приазовського національного природного парку. В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Міністерство екології та природних ресурсів України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що жодних обмежень щодо звільнення особи у зв'язку із закінченням строкового трудового договору чинним трудовим законодавством не передбачено. Суд першої інстанції обставини справи в частині характеру трудових правовідносин, їх строковості, а також відсутності законодавчих обмежень щодо звільнення позивача у період його тимчасової непрацездатності не з'ясував та дослідив не повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з роботи в період тимчасової непрацездатності, що суперечить вимогам ч.2 ст. 40 КЗпП України.

Проте, судова колегія не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП передбачено, що трудовий договір може бути строковим. При цьому строковість даного договору не обов'язково має мати визначену дату, якщо він не визначається часом виконання певної роботи, може визначатися згідно з правилами ст. 241 1 КЗпП, навіть якщо його зарані неможливо точно визначити, тобто до моменту настання певного факту.

Так, наказом Мінприроди від 27.03.2012 року №108-о позивача призначено на посаду виконувача обов'язки директора Приазовського національного парку тимчасово на період до призначення директора цього парку у встановленому законодавством порядку.

На підставі Порядку проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 № 777 проведено конкурс на зайняття вакантної посади директора Приазовського національного природного парку.

Переможцем зазначеного конкурсу визначено ОСОБА_5, з яким 15.11.2016 укладено контракт №3/2016.

Оскільки фактично настала підстава для закінчення строкового трудового договору ОСОБА_3, а саме призначення на посаду директора Приазовського національного природного парку переможця конкурсу ОСОБА_5 відповідачем було обґрунтовано прийнято рішення про звільнення позивача із займаної посади в порядку передбаченому п.2 ст.36 КЗпП.

Відповідно до положень п. 2 ст. 36 КЗпП підставами для звільнення є закінчення строку такого договору.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП.

Наказом Мінприроди №350-о від 16.11.2016 звільнено позивача з посади виконуючого обов'язки директора Приазовського національного природного парку з підстав закінчення строку трудового договору.

Обмеження щодо звільнення особи з роботи у період тимчасової непрацездатності закріплено положеннями статті 40 КЗпП. Разом з тим. застосування цього обмеження має відбуватись лише під час звільнення особи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Жодних обмежень щодо звільнення особи у зв'язку із закінченням строкового трудового договору чинним трудовим законодавством не передбачено.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у разі виникнення спору щодо звільнення з підстав закінчення строку трудового договору, можливо лише змінити дату звільнення на пізнішу, ту, що відповідає даті закінчення трудового договору, а не поновити особу на посаді.

Завершення терміну дії контракту від 27.03.2012 року №108-о на час перебування ОСОБА_3 на лікарняному, не перешкоджає видати наказ про звільнення у зв'язку із закінченням строку дії контракту, оскільки ч. 3 ст. 40 КЗпП України заборонено звільняти працівника під час перебування на лікарняному з ініціативи власника. Проте, закінчення терміну дії контракту і видання у зв'язку із цим наказу від 16.11.2016 року про звільнення позивача не є ініціативою власника про розірвання трудового договору, а лише свідчить про відсутність з боку власника ініціативи продовжувати трудові контрактні відносини з ОСОБА_3

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивача було звільнено з роботи в період тимчасової непрацездатності.

Задовольняючи апеляційну скаргу та скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат у справі, які мають бути присуджені скаржнику з боку позивача. При зверненні до суду з апеляційною скаргою Міністерством екології та природних ресурсів України сплачено судовий збір у розмірі 606 грн. 32 коп., яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь Міністерства екології та природних ресурсів України.

Беручи до уваги все вищенаведене, апеляційний суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України, визнавши апеляційну скаргу обґрунтованою, скасовує оскаржуване рішення суду з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382-384, 390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства екології та природних ресурсів України задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 липня 2017 рокуу цій справі скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Міністерства екології та природних ресурсів України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Міністерства екології та природних ресурсів України судові витрати у сумі 606 грн. 32 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 квітня 2018 року

Головуючий:

Судді: