Постанова

Іменем України

4 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 545/2068/16-ц

провадження № 61-5062 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В.,

Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, державний нотаріус Полтавської районної державної нотаріальної контори ЗамулкоЛюбов Володимирівна,

третя особа - ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області у складі судді Кіндяк І. С. від 5 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області у складі суддів:

ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, від 3 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, державного нотаріусу Полтавської районної державної нотаріальної контори

Замулко Л. В., третя особа - ОСОБА_9, про визнання частково недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що йому та його дружині на праві спільної часткової власності належить по ј частки житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1, а власниками іншої частини є відповідачі, які за договором дарування, укладеного 10 червня 2015 року, відчужили належну їм частину вказаного домоволодіння на користь ОСОБА_7 Договір посвідчив державний нотаріус Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л. В. Посилаючись на те, що за договором дарування була відчужена частина майна, що належить йому на праві власності, просив визнати частково недійсним цей договір в частині дарування житлового будинку А-2, А1-2, вбиральні «Б», колодязя № 1, воріт із хвірткою № 3, вигребу № 2, огорожі № 4 літньої кухні «В», житлового будинку готовністю 38 % «Г1», свердловини № 5 та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 5 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладеним договором дарування права позивача порушені не були, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 3 жовтня

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розпорядилися належним їм майном, реально виділеним із спільної часткової власності співвласників на підставі рішення суду, із додержанням закону, а уклавши додатковий договір про внесення змін до договору дарування, вони вилучили спірне майно із основного договору, а тому порушення у зв'язку з вчиненням договору дарування прав чи охоронюваних законом інтересів позивача не встановлено.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що хоча сторони оспорюваного правочину й внесли зміни до нього, вилучивши належне йому на праві власності майно, проте у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змін внесено не було, що є порушенням його права як власника цього майна.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 червня 2011 року позивач та його дружина - ОСОБА_9 є власниками по ј частки житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований по

АДРЕСА_1. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були власниками Ѕ частки в цьому майні.

Цим же рішенням було проведено реальний виділ часток співвласників вказаного будинку.

Так, ОСОБА_13 та ОСОБА_6 у житловому будинку виділено частину приміщень, що складає 23/50 його частин, а саме: частину коридору 1-2 площею 5,0 кв.м, кухні 1-3 площею 12,3 кв.м, їдальні 1-4 площею

11,8 кв.м, кімнати 1-5 площею 26,9 кв.м, ванної 1-6 площею 2,4 кв.м, вбиральні 1-7 площею 1,3 кв.м; по інших будівлях: вбиральню літ. «Б», сарай літ. «В 1», погріб вхідний літ. «в2», частину навісу літ. «в» (16,20 кв.м), навіс літ. «в1», Ѕ частину колодязя № 1, Ѕ частину воріт, хвіртки № 2, Ѕ частину вигребу № 3, Ѕ частину огорожі № 4.

ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у житловому будинку виділено частину приміщень, що складає 27/50 його частин, а саме: гаражу І площею 35,3 кв.м, підвалу ІІ площею 36,8 кв.м, котельні НІ площею 3,1 кв.м, тамбура 1-1 площею 0,9 кв.м, частину коридору 1-2 площею 10,2 кв.м, коридору 1-8 площею 9,7 кв.м, кімнати 1-9 площею 21,7 кв.м, вбиральні

1-10 площею 1,0 кв.м, кімнати 1-11 площею 26,3 кв.м, кімнати 1-12 площею 13,1 кв.м, сходів 1-13 площею 3,6 кв.м.; по інших будівлях: літню кухню

літ. «В», частину навісу літ. «в» (12,42 кв.м), Ѕ частину колодязя № 1,

Ѕ частину воріт, хвіртки № 2, Ѕ частину вигребу № 3, Ѕ частину огорожі № 4.

Позивачу та його дружині встановлено рівне право у користуванні частиною земельної ділянки площею 1 358 кв.м. Відповідачам - рівне право у користуванні частиною земельної ділянки площею 558 кв.м по

АДРЕСА_1. Земельну ділянку площею 484 кв.м залишено у спільному користуванні.

10 червня 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за договором дарування подарували ОСОБА_7 46/100 частини домоволодіння, що в цілому складається із: житлового будинку А-2, А1-2, загальною площею 220,8 кв.м, житловою площею 88,0 кв.м, вбиральні «Б», літньої кухні «В», сараю «В1», навісу «в», навісу «в1», погребу вхідного «в2», колодязя № 1, воріт із хвірткою № 3, вигребу № 2, огорожі № 4, свердловини № 5, житлового будинку готовністю 38 % «Г1». Вказаний договір був посвідчений та зареєстрований державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л. В.

25 лютого 2016 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір про внесення змін до договору дарування, відповідно до якого у власність обдарованого переходить 46/100 частин домоволодіння,яке складається із приміщень житлового будинку: частини коридору 1-2 площею 5,0 кв.м, кухні 1-3 площею 12,3 кв.м, їдальні

1-4 площею 11,8 кв.м, кімнати 1-5 площею 26,9 кв.м, ванної 1-6 площею

2,4 кв.м, вбиральні 1-7 площею 1,3 кв.м; вбиральні літ. «Б», сараю літ. «В 1», погребу вхідного літ. «в2», частини навісу літ. «в» площею

16,20 кв.м, навісу літ. «в1», Ѕ частини колодязя № 1, Ѕ частини воріт, хвіртки № 2, Ѕ частини вигребу № 3, Ѕ частини огорожі № 4. Цей договір був посвідчений та зареєстрований державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л. В.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України 2004 року кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв'язку з його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

З урахуванням змін щодо предмету дарування, внесених договором

від 25 лютого 2016 року, оспорюваний договір дарування від 10 червня

2015 року не містить належне позивачеві майно.

Таким чином, належним чином оцінивши надані сторонами докази, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування від 10 червня

2015 року.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що на момент пред'явлення позову, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були внесені зміни до договору дарування, відповідно до яких було вилучено спірне майно із основного договору, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність порушень у зв'язку з вчиненням договору дарування прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, а тому правильно відмовили у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що підставою недійсності договору дарування від 10 червня 2015 року є те, що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не відображено внесені в нього зміни від 25 лютого 2016 року, є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб'єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб'єкта управління об'єктами державної власності, відомостей про об'єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.

Як вбачається із договору від 25 лютого 2016 року він містить дані про реєстрацію за № 1-830 (а. с. 26), однак витяг із державного реєстру речових прав на нерухоме майно таких даних не містить, однак відсутність таких даних не впливає на правомірність оспорюваного позивачем договору дарування.

Крім того, позивач не позбавлений захистити своє право у інший спосіб.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 5 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області

від 3 жовтня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк