Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 161/5639/14-ц

провадження № 61-8815св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

заінтересована особа - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2017 року у складі судді Ковтуненка В. В.та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Грушицького А. І., Данилюк В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2014 року, позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 35 03,09 грн. заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості за кредитом, заборгованості по відсотках за користування кредитом, заборгованості по комісії та пені в сумі 32 886,75 грн., штрафу (фіксована частина) у сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) у сумі 1 644,34 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У травні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк»звернулося до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа у вказаній справі, посилаючись на те, що згідно з повідомлення першого відділу державної виконавчої служби м. Луцька головного територіального управління юстиції у Волинській області від 21 квітня 2017 року виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 02 листопада 2007 року на примусовому виконанні не перебуває. У банку виконавчий лист по вказаній справі також відсутній, а свої зобов'язання за кредитним договором відповідачем не виконано.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2017 року у задоволенні заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що дублікат виконавчого листа можливо видати тільки за умови втрати оригіналу, відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України, а банк не надав таких доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, погодився з його висновком, зазначивши також, що виконавчий лист на виконанні у державного виконавця не знаходиться, але на підтвердження втрати оригіналу виконавчого листа банк надав довідку ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що виконавчий лист №161/5639/14-ц, виданий 19 травня 2014 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було втрачено, яка не дає підстав для задоволення заяви, так як відсутні докази, що виконавчий лист взагалі пред'являвся до виконання.

У жовтні 2017 рокуПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було враховано, що факт втрати оригіналу виконавчого листа визнаний державним виконавцем, тому відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року дана обставина доказуванню не підлягає, суди неналежним чином дали оцінку поданим банком доказам.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк»08 липня 2014 року подав до суду заяву про видачу копії заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2014 рокута виконавчого листа у даній справі.

Посилаючись на довідковий лист, апеляційний суд вважав, що копію вказаного заочного рішення і виконавчий лист у даній справі представник банку отримав 18 липня 2014 року.

04 жовтня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося із заявою про видачу вказаного заочного рішення та виконавчого листа повторно.

30 травня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Луцького міськрайонного суду заяву про видачу дублікату виконавчого листа, посилаючись на втрату його оригіналу.

Залишаючи без змін судове рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні заяви було відмовлено, апеляційний суд погодився з тим, що сам факт того, що виконавчий лист, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» на примусовому виконанні у першого відділу державної виконавчої служби м. Луцька головного територіального управління юстиції у Волинській області не перебуває, не свідчить про його втрату, а заявником не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що виконавчий лист був втрачений та за яких саме обставин.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки він є передчасним.

19 травня 2014 року було ухвалено заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 35 03,09 грн. заборгованості за кредитним договором.

У травні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк»звернулося до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа за вказаним судовим рішенням.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов'язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 14 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, і статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України 2004 року замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.

Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк»вказувало, що факт втрати оригіналу виконавчого листа у даній справі визнаний державним виконавцем, тому відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року вказане доказуванню не підлягає, проте апеляційний суд не перевірив дану обставину та не навів у своєму судовому рішенні жодного обґрунтування щодо прийняття чи відхилення доводу апеляційної скарги банку.

Апеляційний суд також не надав належної оцінки поданим банком доказам та не встановив, чи отримувало ПАТ КБ «ПриватБанк» виконавчий лист у даній справі.

Запис у довідковому листі сам по собі, без відповідних даних в матеріалах справи, не може бути належним доказом отримання виконавчого листа.

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із заявою про видачу виконавчого листа повторно (а. с. 38), проте даних про реагування на вказану заяву матеріали справи не містять, у тому числі відсутні дані про отримання виконавчого листа, а тому підлягають перевірці обставини повторного звернення за виконавчим листом.

При цьому, встановивши, що перший відділ державної виконавчої служби м. Луцька головного територіального управління юстиції у Волинській області листом від 21 квітня 2017 року повідомив, що на примусовому виконанні № 161/5639/14-ц, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, станом на квітень 2017 року не перебуває (а. с. 41), апеляційний суд не перевірив, чи взагалі перебував на виконанні такий виконавчий документ раніше, чи вчинялися по ньому виконавчі дії.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Положеннями частини 4 статті 10 ЦПК України 2004 року на суд також покладені певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд не взяв до уваги довідки банку про те, що виконавчий лист у справі №161/5639/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було втрачено (а. с. 70, 76). При цьому, всупереч наведеній нормі процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме не з'ясував у банку підтвердження втрати виконавчого листа та обставин, за яких він був втрачений, оскільки ці довідки видані не державним виконавцем, а заінтересованою особою, самим банком.

Таким чином, апеляційний суд не врахував наведених норм права та у порушення статей 212-214, 303, 315, 370 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, не забезпечив повний та всебічний розгляд заявленого питання, не перевірив усіх доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» і, у порушення норм процесуального права,формально залишив ухвалу місцевого суду без змін.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 вересня 2017 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк