Номер провадження: 22-ц/785/2354/18
Номер справи місцевого суду: 509/4566/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Тьосової Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та визнання зобовязання за договором позики спільною сумісною власністю, -

встановила:

8 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд встановити факт, що має юридичне значення в тому, що вона та відповідач проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство в період з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року включно, визнати спільною сумісною власністю її та відповідача легковий автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», обємом 2360 куб.см, № шасі (кузов, рама) JMBXTCW5W8Z008213, д/н НОМЕР_1, земельну ділянку, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :01:003:2145, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9 та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ .»А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди, поділивши вказане майно і визнавши за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині спільного сумісного майна : легкового автомобілю марки «Mitsubishi Outlander», обємом 2360 куб.см, № шасі (кузов, рама) JMBXTCW5W8Z008213, д/н НОМЕР_1, земельної ділянки, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :01:003:2145, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9 та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ .»А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди, мотивуючи це невизнанням відповідачем її права власності на 1/2 частину вищевказаного спільного сумісного майна, набутого під час їхнього фактичного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та ведення за цей час спільного господарства.

В судовому засіданні позивач та її представники повністю підтримали свої позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача повністю не визнала вказаний позов з підстав його безпідставності і необґрунтованості із мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов та 04.04.2017 року звернулась до суду з зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, вимоги резолютивної частини якого уточнила в редакції від 23.06.2017 року, та в яких просила суд стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1/2 частину сплачених ним боргових зобовязань у розмірі 1422525 грн та визнати зобовязання за договором позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідно до письмових розписок від 09.07.2010р. та від 29.08.2011р. у загальному розмірі 2690600 грн спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 повністю підтримала вимоги зустрічного позову та просила суд, його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представники повністю не визнали зустрічний позов ОСОБА_2 з підстав, викладених у письмових запереченнях на зустрічний позов і просили суд, відмовити у його задоволенні.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна спільного майна подружжя та визнання права власності задоволено частково.

Встановлено факт, що має юридичне значення в тому, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали разом, однією сімєю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство в період з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року включно. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2: легковий автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», обємом 2360 куб.см, № шасі (кузов, рама) JMBXTCW5W8Z008213, д/н НОМЕР_1; земельну ділянку, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :01:003:2145, що розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9 та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ .»А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна: легкового автомобілю марки «Mitsubishi Outlander», обємом 2360 куб.см, № шасі (кузов, рама) JMBXTCW5W8Z008213, д/н НОМЕР_1, земельної ділянки, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :01:003:2145, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9 та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ .»А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди. В задоволенні решти позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та визнання зобовязання за договором позики спільною сумісною власністю відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_2 щодо обґрунтованості своєї апеляційної скарги наводить наступні доводи:

-суд надав невірну оцінку поясненням свідків, зробивши на їх підставі висновок щодо спільного проживання сторін одною сімєю, крім того навівши у рішенні факти, які взагалі не повідомлялися свідками у судовому засіданні;

-фотографії, також як і показання свідків свідчать про те, що сторони були знайомі, зустрічалися, спілкувалися, але жодним чином не підтверджують ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, спільних витрат та придбання майна в інтересах сім'ї;

-довідки з КП ЖКС «Вузовський» не можуть вважатися належними доказами;

-суд першої інстанції неправильно вважав довіреність від 22.01.2008 pоку, строком дії до 22.01.2013 року, належним доказом спільного проживання з відповідачем, а також доказом придбання автомобілю Mitsubishi Outlander за рахунок спільних коштів.

-позивачкою не надано до суду жодного доказу спільного проживання з відповідачем однією сімєю, спільного побуту, спільного бюджету та ведення спільного господарства у період до державної реєстрації шлюбу. Навпаки, матеріали справи свідчать про визначену дату початку та закінчення шлюбних відносин - з 30.09.2009 року по 23.05.2015 року, а крім того чітко визначений період проживання відповідача в квартирі позивачки в якості наймача, а не члена ії сімї.

-суд не з'ясував джерел походження коштів, за які було придбано спірне майно.

-будинок був збудований за рахунок позичених коштів, у загальної сумі 1600 000 грн, що еквівалентно 200 000 доларів США, частина яких у сумі 2 845 050 грн, що еквівалентно 120 000 доларів США (у тому числі проценти), була сплачена після розірвання шлюбу. Залишок заборгованості за позикою на цей час становить 2 690 600 грн. (еквівалент 100000 доларів США). Таким чином, право спільної власності на будинок кореспондує з зобовязанням за позикою, яка була отримана та використана на будівництво спірного будинку, на що суд не звернув належної уваги.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу від 22.01.2018 року ОСОБА_3 зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, посилаючись при цьому на наступне.

Факт проживання однією сімєю з січня 2005 року по 30.09.2009 року підтверджується дослідженими судом доказами, а саме показаннями свідків, фотокартками та довідками про склад сімї, які не були скасовані або визнані недійсними в законному порядку.

Автомобіль та земельна ділянка були придбані за рахунок спільних коштів у період проживання однією сімєю.

Будинок був побудований в період шлюбу також за спільні кошти, про наявність боргових розписок вона дізналася тільки під час слухання справи в суді, своєї згоди на отримання таких коштів не надавала, такі розписки дійсно є нікчемними правочинами. Більш того, позивач надав до суду тільки копії розписок, а не оригінали.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, пояснення сторін та свідків, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, позов ОСОБА_3 слід задовольнити частково, а зустрічний позов ОСОБА_2 необхідно задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що первісний позов є повністю обґрунтованим та доведеним, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю, за таких підстав.

Як зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, в судовому засіданні було встановлено та підтверджено позивачкою та її представниками, що з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року, позивачка та відповідач фактично проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, а також мали спільний бюджет за адресою: м. Одеса, пр.-т Маршала ОСОБА_5, 14АДРЕСА_1, що підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які разом працювали з позивачкою та відповідачем на одному підприємстві ДП «Одеській авіаційний завод» (ДП "ОАЗ") та з якими вони знаходились у дружніх стосунках, знали обох сторін з позитивної сторони, постійно спілкуючись з ними, і крім того, що свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 були колегами по роботі позивачки та відповідачки, вони ще й були сусідами сторін по будинку № 14 по пр.-ту ОСОБА_5 у м. Одесі, а тому обидва свідка показали суду, що відповідач, після того, як став проживати разом з позивачкою однією сімєю до реєстрації шлюбу, прийняв, як рідну доньку позивачки від першого шлюбу ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, до якої відповідач відносився, як до рідної доньки, утримуючи та виховуючи її як доньку, будучи присутнім у її школі на «останньому дзвінку», а також, купуючи разом з нею та позивачкою харчі, одежу та відпочиваючи всі разом, як однією сімєю та яких вони бачили разом у дворі будинку, майже кожен день, до 2013 року, коли сімя позивачки та відповідачка переїхали до новозбудованого житлового будинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9.

Свідок ОСОБА_7 підтвердила суду факт того, що після того, як відповідач у 2003 року почав працювати ДП «Одеській авіаційний завод», де на той час вже працювала позивачка, він став приділяти їй знаки уваги, вони часто спілкувались між собою та після того, як у 2004 року позивач перенесла хірургічну операцію, відповідач турбувався про неї, і після цього вони стали зустрічатися з нею, ведучи розмови про спільне проживання, про що неодноразово розповідала їй позивач, як подруга, і як наслідок чого, та Новий 2005 рік, позивачка та відповідач вже зустрічали разом однією сімєю разом із донькою позивачки від першого шлюбу ОСОБА_9, якій на той час було 13 років.

Всі свідки показали, що періодично приходили у гості до сімї позивачки та відповідача, де вони на власні очі бачили сторін по справі, які проживали однією сімєю, і у яких були гарні, сімейні стосунки, притаманні подружжю, як у чоловіка та жінки, що зокрема підтверджується, фотокартками, доданими до позову з зображенням позивачки та відповідачки, а також доньки позивачки від першого шлюбу (т.1 а.с. 45-55).

Крім цього, факт проживання однією сімєю позивачки та відповідача без реєстрації шлюбу у вказаний період, підтверджується, ще й довідками про склад сімї в.о. начальника дільниці № 2 КП ЖКС «Вузовський» № 3011 від 28.11.2016 р. та № 3010 від 28.11.2016 р. (т.1 а.с. 40-42).

Посилання представника відповідача ОСОБА_2 про те, що вищевказана довідка № 3011 від 28.11.2016 р. була видана не особисто начальником дільниці № 2 КП ЖКС «Вузовський» ОСОБА_10 та є недійсною з посиланням на довідку № 305 від 02.02.2017 р. суд першої інстанції до уваги не прийняв з підстав того, що довідка про склад сімї № 3011 від 28.11.2016 року була підписана в.о. начальника дільниці № 2 КП ЖКС «Вузовський», а не особисто начальником, не була визнана недійсною у встановленому Законом порядку і не спростовує вищенаведених доказів по справі про спільне проживання сторін без реєстрації шлюбу однією сімєю (т.1 а.с. 96).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси 10 серпня 2004 року у цивільній справі № 2-4490/04, було розірвано шлюб між позивачкою ОСОБА_3 та ОСОБА_11 зареєстрований 16 липня 1988 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Вінниці, актовий запис № 1702 (т1 а.с. 18).

В описовій частині вказаного рішення суду зазначено, що ОСОБА_3 з ОСОБА_11 фактично припинили шлюбні відносини з листопада 2003 року.

Вказане вище, давало підстави суду першої інстанції стверджувати, що фактичні шлюбні відносини між сторонами по справі почалися у січні 2005 року вже після припинення офіційних шлюбних відносин з колишнім чоловіком з підстав, описаних вище.

Також, суд першої інстанції встаноновив, що у грудні 2007 року, за спільні сумісні кошти сторони по справі придбали у власність легковий автомобіль марки легковий автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», обємом 2360 куб.см, № шасі (кузов, рама) JMBXTCW5W8Z008213, д/н НОМЕР_1, який був зареєстрований на імя відповідача на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВНС097751, виданого РЕВ-1 при УДА1 ГУМВС України в Одеській області 21.12.2007 р., зареєстрованим РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 21.12.2007 р., право керування, тимчасового виїзду за кордон, зняття з реєстраційного обліку, продажу, на який, згідно нотаріально посвідченої довіреності від 22.12.2008 р. від імені відповідача було передано відповідачем - позивачці з терміном дії до 22.01.2013 р. включно, що на думку суду першої інстанції, безумовно свідчить про те, що відповідач повністю довіряв своїй співмешканці позивачки з приводу вищевказаних дій щодо спірного автомобілю, придбаного за час спільного сумісного проживання, що також підтвердили всі вищевказані свідки, які були обізнані про купівлю сторонами вищевказаного автомобілю, на якому вся сімя позивачки та відповідача разом пересувалися по своїх потребах (т.1 а.с. 19,126).

Також, суд першої інстанції встановив, що 12.08.2008 року, за спільні кошти, позивач та відповідач придбали у власність земельну ділянку, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :01:003:2145, що розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, право власності на яку було оформлено та зареєстровано за відповідачем, що підтверджується нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.08.2008р. (реєстр. № 2693), копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 700443 від 25.12.2008р. на імя відповідача (т.1 а.с. 127, 211-236).

Згідно із довідкю КП «Овідіопольське РБТІ» № 2679 від 04.08.2008 року, яка міститься в матеріалах нотаріальної справи на вищевказаній земельній ділянці відсутні будь-які споруди чи будівлі (т.1 а.с. 220).

Суд першої інстанції критично поставився до нотаріальної заяви відповідача на імя нотаріуса від 12.08.2008 року про те, що ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки, в шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває та вказане майно набуває в особисту приватну власність, так як вказана заява, як пояснили в судовому засіданні представники позивача, з якими погодився суд, була надана відповідачем на імя нотаріуса для спрощення нотаріусом процедури укладення вказаного правочину, запобігаючи отримання нотаріусом зайвих дозволів позивача про надання згоди на укладення правочину. До того ж, відповідач не попереджався нотаріусом про будь-яку відповідальність за завідомо неправдиву інформацію вищевикладеного змісту, що є звичайною та усталеною практикою нотаріусів, які отримують подібну інформацію, не перевіряючи її правдивість у сторони правочину, за виключенням існування штампу у паспорті про шлюб сторони правочину (т. 1 а.с. 230).

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що оскільки сторони процесу фактично проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу і в цей період сумісно придбали зазначені автомобіль та земельну ділянку, тобто під час спільного проживання за сумісні кошти, для подальшого проживання в ній однією сімєю, автомобіль та земельна ділянка є їх спільною сумісною власністю, а тому, на думку суду, набуте сторонами в період проживання однією сім'єю вказане рухоме та нерухоме майно належить їм на праві спільної власності та підлягає розподілу між ними в рівних частках.

Також, суд першої інстанції встановив, що згідно до свідоцтва про шлюб, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області від 19 грудня 2014 року серія І-ЖД № 224099 (актовий запис № 501), підтверджується що 30 вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який був розірваний рішенням Київського райсуду м. Одеси від 12.05.2015 року, яке набрало законної сили 24.05.2015 року, в якому вказується, що подружні й сімейні відносини сторони не підтримують з листопада 2013 року, а тому суд приймає до уваги договір про здачу у найом житлового приміщення від 24.07.2014 року за адресою: АДРЕСА_2, яке належить позивачу з підписами позивачки та відповідача, укладеного між вказаними сторонами (т.1 а.с. 21,22,43).

Так, у 2012 році відповідач ОСОБА_2 звернувся до виконкому Таїровської селищної ради з заявою про оформлення права власності на новозбудоване нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на території Таїровської селищної ради в смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, Овідіопольського району Одеської області, що належить до II категорії складності згідно із державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, збудований на вищевказаній спірній земельній ділянці площею 0,0700 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 29.11.2012 року. Рішенням Таїровської селищної ради за № 1420 за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 про оформлення права власності на новозбудоване нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, Овідіопольського району, Одеської області, було вирішено видати на його імя свідоцтво про право власності на новозбудоване нерухоме майно у виді вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на території Таїровської селищної ради за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ .»А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди, відображених у технічному паспорті житлового будинку і господарчих будівель та споруд, складеному 02.11.2012 р. КП «Овідіопольське РБТІ» (т.1 а.с. 23-39).

Декларація про готовність новозбудованого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Одеська область. Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, буд.9 - до експлуатації, виданого 14.11.2012 року за № ОД 0 інспектором ДАБК в Одеській області П.М. Рябоконь.

Технічний паспорт житлового будинку і господарчих будівель та споруд від 02.11.2012 року за № 18-369 (Інвентарний № 367) на обєкт що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове. вул. Янтарна, буд. № 9.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час офіційного шлюбу, позивач та відповідач спільно, за грошові кошти подружжя, побудували спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, буд. 9 та ввели в експлуатацію у листопаді 2012 року, а 08.12.2012 року за № 36620765 згідно ОСОБА_12 про державну реєстрацію прав, житловий будинок був зареєстрований, а тому в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, вказаний спірний будинок підлягає поділу між сторонами.

З пояснень позивача та вищевказаних свідків по справі вбачається, що на початку 2013 року позивачка та відповідач переїхали проживати у вищевказаний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вулиця Янтарна, будинок 9, однак, як було вказано вище, у листопаді 2013 року відносини між позивачкою та відповідачем погіршились, вони стали сваритись.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення обґрунтованого позову, з підстав, описаних вище, в частині встановлення факту, що має юридичне значення в тому, що сторони проживали разом, однією сімєю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство в період з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року включно, визнання спільною сумісною власністю сторін легкового автомобілю марки «Mitsubishi Outlander», обємом 2360 куб.см, № шасі (кузов, рама) JMBXTCW5W8Z008213, д/н НОМЕР_1, земельної ділянки, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №:01:003:2145, що розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9 та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м з визнанням за позивачкою права власності на 1/2 частину вищевказаного спільного сумісного майна.

Однак, в задоволенні позову ОСОБА_3 в частині визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину вищевказаного спільного сумісного майна суд відмовив, враховуючи, що відповідач не уповноважував позивачку на подачу до суду позову з такими вимогами в його інтересах, між сторонами існує спір про право на вищевказане нерухоме майно, а позивач, в свою чергу, в даному випадку перебирає на себе повноваження відповідача, заявивши вказані вимоги від його імені, що є неприпустимим, з урахуванням змагальності сторін, передбаченої нормами ЦПК України.

В своєму зустрічному позові від 04.04.2017 року з урахуванням уточнень резолютивної частини позову від 23.06.2017 р.оку позивач ОСОБА_2 просив суд, стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на свою користь 1/2 частину сплачених ним боргових зобовязань у розмірі 1422525 грн та визнати зобовязання за договором позики, укладеного між ним та ОСОБА_4 відповідно до письмових розписок від 09.07.2010 р. та від 29.08.2011 року у загальному розмірі 2690600 грн спільним сумісним майном його та ОСОБА_3, мотивуючи це тим, що спірний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м був побудований не спільно з відповідачкою, а ним особисто, за запозичені кошти у ОСОБА_4, з посиланням на письмові розписки від 09.07.2010 року та 29.08.2011 року, за якими ним було отримано в позику 1600000 грн, що на день отримання коштів складало 200000 дол. США з метою отримання коштів - на будівництво жилого будинку № 9 по вул. Янтарна в смт. Таїрове Овідіопольського району Одеської області зі строком повернення коштів до 01.07.2015 р. і відповідно до домовленості з позикодавцем, він зобовязався у випадку невиконання своїх зобовязань з повернення коштів передати у власність позикодавця збудований на позичені кошти будинок (т.1 а.с. 109-116).

Також, ОСОБА_2 у своєму зустрічному позові стверджував, що використання позичених коштів на будівництво жилого будинку підтверджується квитанціями та розрахунковими документами (т.1 а.с. 139-199).

ОСОБА_2 у своєму зустрічному позову наполягав на тому, що погашення боргу за позикою відбувалося наступним чином: за час перебування у шлюбі з відповідачкою, ним було сплачено процентів всього 21275 доларів США, у тому числі проценти за 2010 рік - 1275 доларів США відповідно до розписки від 01.07.2011 року; проценти за 2011 рік - 10000 доларів США відповідно до розписки від 08.07.2012 року; проценти за 2012 рік - 10 000 доларів США відповідно до розписки від 05.07.2013 року та після розірвання шлюбу з відповідачкою, за рахунок власних коштів ним було сплачено всього 2845050 грн, що в еквіваленті складає 120000 доларів США, у тому числі проценти за 2013,2014 рік - 420000 грн. відповідно до розписки від 01.07.2015 року; часткове повернення займу - 1085700 грн, (еквівалент 50000 доларів США) відповідно до розписки від 05.08.2015 року; часткове повернення займу - 1339350 грн (еквівалент 50000 доларів США) відповідно до розписки від 06.09.2016 р., а тому, станом на цей час заборгованість за позикою становить 2690600 грн (еквівалент 100000 доларів США), а тому вважав, що праву спільної сумісної власності на будинок кореспондує зобовязання за позикою, яка була отримана ним для будівництва будинку, а крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобов'язання у вигляді повернення запозиченої грошової суми, виконання якого здійснює подружжя як солідарні боржники.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 надано до суду копії договорів позики у вигляді від 02.07.2010 року та 29.08.2012 року, оригінали яких не було надано суду його представником, і про існування яких, ОСОБА_3 дізналась під час судового засідання, що вона підтвердила в судовому засіданні, і будь-якого спростування цього факту не було надано суду представником ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Як видно з письмових розписок від 09.07.2010 року, 29.08.2011 року, ОСОБА_2 нібито отримав від ОСОБА_4 у борг для будівництва спірного будинку за вищевказаною адресою грошові кошти по першій розписці, в розмірі 204000 грн, що є еквівалентом 25500 доларів США, по другій розписці, грошові сумі 1396000 грн, що в еквіваленті складає 174500 доларів США.

В обох розписках зазначено термін повернення грошей до 01.07.2015 року. Зі змісту обох розписок випливає, що ОСОБА_2 зобовязується, якщо після закінчення будівництва та введення будинку до експлуатації сума боргу повернута, передати зазначений житловий будинок у якості забезпечення своїх зобовязань за договором займу.

Судом першої інстанції не були прийняті до уваги вищевказані розписки, як належний та допустимий доказ, передбачений ст.ст. 57-60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) з огляду на те, що вказані розписки, оригінали яких не було надано суду представником ОСОБА_2 є за своєю юридичною природою змішаним договором, а саме договором займу та договором застави (іпотеки) нерухомого майна, який згідно норм ЦК України та положень ст. 18 Закону України «Про іпотеку» - підлягає нотаріальному посвідченню.

Вказані копії письмових розписок, на думку суду першої інстанції, не відповідають вимогам ст.ст. 201, 203 ЦК України, а тому є нікчемними правочинами у відповідності до ст.ст. 215,216 ЦК України, та не мають жодних правових наслідків для сторін правочину, а тим паче для особи, яка цього правочину не було, про що було вказано у п.п. 8,9 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суд першої інстанції також дійшов висновку, що будь-якої письмової чи усної згоди на укладання зазначених іншим членом подружжя (відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_3І.) не надавалося, що також не спростовується представником ОСОБА_2 позивачем за зустрічним позовом, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний житловий будинок було побудовано за рахунок спільних коштів подружжя, а вказані копії розписок, на думку суду, були виготовлені невстановленою особою з метою навмисного і штучного запобігання фактичного поділу спірного рухомого майна, так як ні ОСОБА_2, ні його представником - не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що вказані розписки укладені ним на користь та в інтересах сімї.

Аналізуючи правову природу позики, цей договір є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. За цим договором обовязки щодо повернення коштів виникають лише у боржника - позичальника. Право вимоги повернення грошових коштів має виключно кредитор - позикодавець.

На думку суду першої інстанції, в даному випадку, вимоги ОСОБА_2, який є нібито позичальником за договором позики, про стягнення на його користь з колишньої дружини ОСОБА_3, яка не є стороною договору позики, частини виплачених коштів за цим договором - суперечить правовій природі договору позики та не узгоджується з положеннями як ЦК України, так і СК України, так як обовязок солідарного виконання зобовязання іншим членом подружжя - може виникати виключно перед позикодавцем за умови, якщо ці кошти були отримані за письмовою згодою іншого члена подружжя та використані в інтересах сімї. В іншому випадку, такі зобовязання є особистим зобовязанням того з подружжя, який уклав договір позики, що узгоджується з правовою позицією, викладеній у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 163цс 12 від 20 лютого 2013 року.

На думку суду першої інстанції, позивачем ОСОБА_2 належним чином не доведено суду, яким чином відповідач ОСОБА_3 порушила його права та законні інтереси.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем, оскільки правом вимоги стягнення грошових коштів за договором позики володіє виключно позикодавець ОСОБА_4

Суд першої інстанції вважав недоведеним використання начебто позичених коштів в інтересах сімї, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів якими підтверджуються, що саме ці кошти, в розмірі 200000 тис. доларів США, були витрачені, як стверджує позивач, на будівництво будинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, так як в матеріалах справи відсутні документальні належні та допустимі докази того, що вартість спірного будинку відповідає сумі, що зазначена в розписках.

Окремо суд першої інстанції зазначив, що відповідно до довідок про заробітну плату ОСОБА_2, нарахована йому заробітна плата складала: 10488 грн - за 2009 рік; 16336, 27 грн - за 2010 рік; 4 978,87 грн - за січень-лютий 2011 року; 16727,72 грн - за лютий-грудень 2011 року, що на думку представниці ОСОБА_2 є нібито доказом того, що з урахуванням таких доходів останній не мав можливості збудувати будинок, у звязку з чим у суду виникло питання щодо природи походження грошових коштів в іноземній валюті в розмірі 141295 доларів США для повернення їх кредитору, так як позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують спроможність виконання ним грошових зобовязань перед кредитором, як в доларах США так і в національній валюті України гривні, що на думку суду, вказує на те, що позивач їх не виконував, а розписки були написані з метою створення перешкод для поділу спільного сумісного майна подружжя за первісним позовом.

Крім того, суд першої інстанції вважав хибними, безпідставними і неналежними посилання представника ОСОБА_2 на товаро-транспортні накладні, накладні, товарні чеки з придбання будівельних матеріалів нібито для побудови спірного будинку, на яких взагалі не вказано точну адресу спірного обєкту будівництва для якого були придбані будівельні матеріали, в більшості з яких не вказано особу, що їх придбала, і справжність яких представник ОСОБА_2 не довела суду, без надання суду оригіналів вказаних документів (т.1 а.с. 139-199).

Таким чином, суд першої інстанції вважав необхідним відмовити у задоволенні безпідставного і необґрунтованого зустрічного позову саме через недоведеність суду своїх вимог і нібито порушення прав ОСОБА_2

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_3 в частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя дійсно слід задовольнити, так як ці вимоги знайшли своє підтвердження дослідженими в суді першої та апеляційної інстанції доказами, більш того, сам ОСОБА_2 фактично з ними погодився, зазначивши в зустрічному позові та в своїй апеляційній скарзі, що будинок був збудований в період шлюбу з ОСОБА_3 на кошти, позичені саме на будівництво цього будинку в інтересах сімї.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є особистою власністю подружжя.

Проте, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити, з огляду на наступне.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року за № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно частини 3 статті 10 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Отже, посилання ОСОБА_3 на надання їй ОСОБА_2 довіреності на право керування спірним автомобілем, надання нею доказів користування послугами автостоянки, спільних поїздок та спільного фотографування, не є підставами для визначення майна сумісним, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення її первісного позову.

Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції, суд вважав довіреність від 22.01.2008 року строком дії до 22.01.2013 року, належним доказом спільного проживання з відповідачем а також доказом придбання автомобілю Mitsubishi Outlander за рахунок спільних коштів.

Правовідносини, повязані з представництвом врегульовані главою 17 ЦК України.

Відповідно до ч.1. ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно ч. 1. ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Згідно ч. 1 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Частиною 3 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Виходячи з наведених норм, довіреність є документом, який свідчить, що довіритель уповноважує представника діяти від імені та в інтересах довірителя, таким чином довіреність не породжує для представника прав на майно.

Відмовляючи у задоволенні позову, судова колегія дійшла висновку про те, що посилання позивача на періодичне спільне проживання, не є достатнім для визнання факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сімї, враховуючи те, що судом встановлено, що у період 2005-2009 років позивач у документах вказував своє місце реєстрації, а також постійно проживав за іншими адресами, про що свідчили допитані в судовому засіданні апеляційної інстанції свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_12 Вказані свідчення не були жодним чином спростовані стороною первісного позивача.

Крім того, позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сімєю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період, упродовж якого було придбано спірні земельну ділянку та автомобіль.

Відповідні правові позиції висловлені Верховним Судом України у постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року, яка згідно діючої на час розгляду справи судом першої інстанції редакції ст.360-7 (в чинній редакції ч.4 ст. 263) ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, та аналогічні висновки Верховного Суду викладені в постанові від 25.01.2018 року по справі №337-5266/15-ц, провадження №61-1678св17.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 не надала жодного доказу того, що в період з 2005 по 2009 роки вона мала з ОСОБА_2 спільний бюджет, вони вели спільне господарство, що вони придбували спільно якесь інше майно, крім автомобіля та земельної ділянки, про які ведеться спір.

Верховним Судом України в постанові від 08.06.2016 року при розгляді справи за № 6-2253цс15 був винесений наступний правовий висновок.

За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня

2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

З вказаним правовим висновком сторони були ознайомлені в першому судовому засіданні апеляційного суду, однак, стороною перевісного позивача так і не було надано жодного належного та допустимого доказу факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, джерела набуття (кошти, за які таке майно було набуте).

В постанові від 12 грудня 2012 року по справі 6-148цс12 Верховним Судом України був викладений висновок, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. ОСОБА_14 як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Фактично, судом першої інстанції факти проживання однією сімєю та придбання сторонами спірного майна був встановлений лише на підставі свідчень допитаних свідків та довідок КП ЖКС «Вузовський».

Колегія суддів критично відноситься до вказаних доказів виходячи з наступного.

Так, свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 показали у судовому засіданні, що не мали дружніх відносин з сторонами по справі та ніколи не були в гостях у ОСОБА_3 Вони показали, що є сусідами позивачки та бачили у вікно відповідача у дворі і зустрічали у підїзді будинку в якому самі проживають. ОСОБА_6 зазначила, що бачила відповідача 2-3 рази на тиждень. Зазначені свідки показали, що на їх думку сторони виглядали сімєю, при цьому свідок ОСОБА_6 показала, що вони і на цей час виглядають щасливою сімєю, що не відповідає дійсності хоча б тому, що сторони розірвали шлюб, знаходяться у стані конфлікту і взагалі відповідач з 2014 року проживає в смт. Таїрове.

Крім того, суд першої інстанції вказує у рішенні, що оскаржується, що обидва свідка показали, що відповідач «прийняв як рідну доньку позивачки від першого шлюбу, до якої відповідач відносився як до рідної доньки, утримуючи та виховуючи ії як доньку, будучи присутнім на останньому дзвінку, а також купуючи разом з нею та позивачкою харчі, одежу та відпочиваючи всі разом». При цьому, що жоден свідок взагалі не зазначав, що відповідач купував щось сумісно з донькою або відповідачкою, взагалі жоден зі свідків не був присутній ані на останньому дзвінку, ані на відпочинку разом зі сторонами, ані при здійсненні покупок.

ОСОБА_7 ясно зазначила, що про відносини сторін вона обізнана зі слів позивача, з якою вони є подругами та спілкувалися. Сама ОСОБА_7 не надавала пояснень, що вона була у позивачки дома та бачила, що сторони спільно проживають. Крім того свідок ОСОБА_7 на питання щодо року, з якого сторони спільно проживають, відповіла - з 2004 року, на питання щодо дати придбання автомобілю Mitsubishi відповіла - у 2009 році або 2010 pоці, на питання щодо дати придбання земельної ділянки відповіла - 2010 рік.

Письмовими доказами наявними в матеріалах справи підтверджується дата придбання автомобілю 21.12.2007 рік, дата придбання земельної ділянки - 12 серпня 2008 року.

Представник відповідача звертав увагу суду першої інстанції на те, що показання свідка щодо початку спільного проживання слід поставити під сумнів, враховуючи суттєву помилку у датах, які суду достовірно відомі з письмових доказів.

Допитаний в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_15 пояснив, що з 2005 року став бачити ОСОБА_2 в підїзді, де мешкає він та ОСОБА_3, бачив як він виходив рано з підїзда та заходив ввечері, бачив їх на ринку, разом ходили на дні народження до сослуживців, відпочивали. У нього склалося враження, що вони є сімєю. При цьому він ні разу у ОСОБА_3 в квартирі не був, щодо придбання ними сумісно будь яких речей не знає.

Колегія суддів вважає, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

З пояснень свідків у судових засідань суду першої та апеляційної інстанцій, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, судовою колегією не встановлено ознак спільного проживання сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, не встановлено фактів того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру проводили спільні витрати, придбували інше майно в інтересах сім'ї.

Спільний відпочинок, спільні поїздки, спільне святкування свят, про що надані суду копії фотографій, колегія суддів також не вважає беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу. Дійсно, перед тим, як вступити в шлюбні відносини, люди знайомляться, спілкуються, можуть проводити сумісно вихідні дні або відпочинок, навіть фотографуватися. Але це не може вважатися проживанням однією сімєю та не тягне за собою виникнення права власності однієї особи на майно іншої особи.

Позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірну земельну ділянку та спірний автомобіль.

Також колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо критичного ставлення до нотаріальної заяви відповідача на імя нотаріуса від 12.08.2008 року про те, що ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки, в шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває та вказане майно набуває в особисту приватну власність, так як вказана заява, як пояснили в судовому засіданні представники позивача, з якими погодився суд, була надана відповідачем на імя нотаріуса для спрощення нотаріусом процедури укладення вказаного правочину, запобігаючи отримання нотаріусом зайвих дозволів позивачки про надання згоди на укладення правочину.

Сама позивач заявляла, що так як у неї були гарні відносини із ОСОБА_2 на той час, то вона знала про таку заяву і навіть була присутня при оформленні цього договору купівлі продажу спірної земельної ділянки, а тому колегія суддів не розуміє в чому була складність процедури укладення вказаного правочину з урахуванням явки ОСОБА_3 до нотаріальної контори.

Більш того, ОСОБА_2 чітко було зазначено, що вказане майно він набуває в особисту приватну власність.

Інші письмові докази надані позивачем, які на її думку свідчать про доведеність наявності між сторонами взаємних прав та обов'язків, притаманних подружжю, з 2005 року по 2009 рік, не можна вважати достатніми та переконливими доказами.

Жоден із допитаних судом свідків зі сторони позивача, беззаперечно не підтвердили факту перебування позивачки та відповідача у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіли про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім'єю з веденням спільного господарства, побуту та бюджету.

Суд першої інстанції на обґрунтування встановлення ним факту проживання однією сімєю також зазначав, що цей факт підтверджується довідками з КП ЖКС «Вузовський» № 3011 від 28.11.2016 року та 3010 від 28.11.2016 року (т.1 а.с.40-42).

Колегія суддів також критично ставиться до зазначених довідок.

У рішенні суду першої інстанції зазначено, що посилання представника відповідача на те, що довідка № 3011 від 28.11.2016 року видана не особисто начальником дільниці не прийнято до уваги судом, тому що вона підписана в.о. начальника дільниці № 2 КП ЖКС «Вузовський», та не була визнана недійсною у встановленому законом порядку.

Так, дійсно, в довідках зазначено, що їх підписав начальник ЖКС ОСОБА_10, однак, матеріали справи та пояснення учасників справи свідчать про те, що довідки замість начальника підписано невстановленою особою, яка нібито виконувала на той час його обовязки, при цьому доказів перекладання обовязків начальника на будь яку іншу особу до суду не надано.

Довідка №3011 від 28.11.2016 року містить в собі дані про те, що ОСОБА_2 проживав з ОСОБА_3 за її адресою без реєстрації з 2005 по 2013 роки. (т.1 а.с.40)

При цьому в судовому засіданні апеляційного суду, позивач ОСОБА_3 заявила, що ці дані були зазначені в довідці на підставі акту складеного сусідами ОСОБА_16 та ОСОБА_6

Колегія суддів звертає увагу на те, що до матеріалів справи дійсно наданий акт складений вказаними особами, однак, від датований 05.12.2016 року, і цей акт ніяк не міг бути підставою для видачі довідки від 28.11.2016 року.

Більш того, на а.с.96 міститься довідка начальника уч-ка №2 ЖКС ОСОБА_10, про те, що він особисто довідку №3011 від 28.11.2016 року не видавав, вона є недійсною.

На вказані обставини суд першої інстанції своєї уваги не звернув, оцінки їм не надав.

Довідки №3010 від 28.11.2016 року (т.1 а.с.41-42) не можуть бути видані за одним номером та взагалі відрізнятися одна від іншої за змістом.

Судова колегія також не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 щодо стягнення боргу та визнання зобовязання за договором позики спільною сумісною власністю, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

За вимогами ст. 1046 ЦК України, за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Факт підписання відповідачем розписки свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розпискою передбачено надання позики у визначений строк.

Що стосується виникнення обов'язку щодо подружжя з даного договору позики, а також визнання їх судом першої інстанції нікчемними правочинами через відсутність письмової або усної згоди на це іншого подружжя, то слід зазначити наступне.

Відповідно до свідоцтва про шлюб з 30.09.2009 року по 12.05.2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.

У 2012 році відповідач ОСОБА_2 звернувся до виконкому Таїровської селищної ради з заявою про оформлення права власності на новозбудоване нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на території Таїровської селищної ради в смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, Овідіопольського району Одеської області, що належить до II категорії складності згідно із державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, збудований на вищевказаній спірній земельній ділянці площею 0,0700 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 29.11.2012 року рішенням Таїровської селищної ради за № 1420 за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 про оформлення права власності на новозбудоване нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, Овідіопольського району, Одеської області, було вирішено видати на його імя свідоцтво про право власності на новозбудоване нерухоме майно у виді вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на території Таїровської селищної ради за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ .»А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди, відображених у технічному паспорті житлового будинку і господарчих будівель та споруд, складеному 02.11.2012 р. КП «Овідіопольське РБТІ» (а.с. 23-39).

Декларація про готовність новозбудованого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Одеська область. Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, буд.9 - до експлуатації, виданого 14.11.2012 року за № ОД 0 інспектором ДАБК в Одеській області П.М. Рябоконь.

Технічний паспорт житлового будинку і господарчих будівель та споруд від 02.11.2012 року за № 18-369 (Інвентарний № 367) на обєкт що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове. вул. Янтарна, буд. № 9.

Отже, суд дійшов висновку, що під час офіційного шлюбу, позивач та відповідач спільно побудували спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, буд. 9 та ввели в експлуатацію у листопаді 2012 року, а 08.12.2012 року за № 36620765 згідно ОСОБА_15 про державну реєстрацію прав, житловий будинок був зареєстрований.

За договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідно до розписки від 09.07.2010 року та розписки від 29.08.2011 року у розмірі 200 000 доларів США.

Зазначений будинок був збудований за рахунок позичених коштів, у загальній сумі 200 000 доларів США, частина яких у сумі 2 845 050 грн, що еквівалентно 120 000 доларів США (у тому числі проценти), була сплачена після розірвання шлюбу. Залишок заборгованості за позикою на цей час становить 2 690 600 грн (еквівалент 100000 доларів США).

Таким чином, право спільної власності на будинок кореспондує з зобовязанням за позикою, яка була отримана та використана на будівництво спірного будинку.

Саме цими обставинами обгрунтовані позовні вимоги щодо стягнення ? частини сплаченої суми боргу у розмірі 2 845 050 грн та визнання зобовязання за позикою у розмірі 2 690 600 грн, що еквівалентно 100 000 доларів США спільним майном подружжя.

Використання позичених коштів на будівництво жилого будинку підтверджується квитанціями та розрахунковими документами, що додані до матеріалів справи.

Стосовно розписок та документів, що підтверджують витрати на будівництво жилого будинку, у рішенні суду зазначено, що до матеріалів справи не надано оригіналів документів.

Оригінали розписок з отримання позики знаходяться у позикодавця. Оригінали розписок з повернення позики, а також розрахункові документи знаходяться у ОСОБА_2

ОСОБА_2 вказані розписки були надані у копіях.

Відповідно до ч. 2 ст 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Такого клопотання у судовому засіданні не заявлялося, суд також не вимагав надання оригіналів документів, тому посилання суду в якості обгрунтування рішення на ці обставини є недопустимими.

Більш того, в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_2 були надані оригінали частини розписок, а оригінали тих розписок, які були у позикодавця, знаходяться в матеріалах іншої цивільної справи та були надані в засвідчених адвокатом копіях.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Отже, обєктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обовязки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 65 СК України, зазначає, що договір позики був укладений без письмової згоди дружини. Але цей висновок не є правомірним. Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Ст. 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину: Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2. Ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір позики не був визнаний судом недійсним, тому посилання суду на відсутність письмової згоди дружини не є підставою для відмови у позові.

Форма договору позики врегульована ст. 1047 ЦК України, якою передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, законом не передбачено нотаріальне посвідчення договору позики.

Згідно із висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2014 р., відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Посилання суду на положення Закону України «Про іпотеку» та зазначення що надані до суду розписки є договором іпотеки є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В силу змісту ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути обєкти нерухомості, незавершеного будівництва, право оренди або користування нерухомим майном.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 отримав кошти 09.07.2010 року та 29.08.2011 року, будинок був збудований у 2012 році, право власності на нього зареєстровано 08.12.2012 року на підставі свідоцтва про право власності від 05.12.2012 року. Таким чином, на час укладенні договору позики обєкту нерухомості не існувало та висновок що договір позики насправді є договором іпотеки є помилковим.

Висновок суду про те, що договір позики є нікчемним, оскільки зазначені у розписці зобовязання у наступному забезпечити позику іпотекою є по суті іпотечним договором, а тому він підлягав нотаріальному посвідченню, не відповідають а ні положенням ЗУ «Про іпотеку», а ні ст. 217 ЦК, якою передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Виходячи з цього, зобовязання у наступному забезпечити позику не тягне за собою недійсність розписки та не спростовує отримання ОСОБА_2 позики на будівництво будинку.

Щодо висновку суду про виготовлення розписки з метою «навмисного і штучного запобігання» поділу майна, то це є припущенням судді, так як суд не навів доказів, підстав та обґрунтування зазначеного, обмежуючись при цьому посиланням на відсутність згоди ОСОБА_3

При вирішенні справи суд першої інстанції не встановив ні вартість спірного будинти, ні джерело коштів на його будівництво.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не довів, що будинок був збудований саме за позичені кошти.

В той же час, суд не встановив за які саме кошти дійсно був збудований будинок, зазначивши лише, що спірний будинок збудований за спільні кошти подружжя.

На вимогу суду апеляційної інстанції, у відповідності до правових позиції суду касаційної інстанції щодо надання доказів стосовно джерела коштів за які був збудований спірний будинок, учасники процеса надали наступні докази.

Копію висновку експертного дослідження №838/2018 від 09.01.2018 року, з якого вбачається, що ринкова ціна будинку складає 3 002 000 грн (а.с.142-153 т.2).

З довідок про доходи, наданих ОСОБА_3 вбачається, що вона по 2013 рік працювала в ДП «ОАРП ОДЕСАВІАРЕМСЕРВІС» та її доходи становили: за 2006 рік 13145,48 грн, за 2007 рік 18896,20 грн, за 2008 рік 21971, 24 грн, за 2009 рік 32369,70 грн, за 2010 рік 30481, 28 грн, за 2012 рік 53769,55 грн. (а.с.137-137 т.2).

Довідки про доходи ОСОБА_2 були в полі зору суду першої інстанції та складали за 2009 рік 10488,54 грн, за 2010 рік 16-336, 27 грн, за 2011 рік - 4978,87 грн, за 2012 рік 16164, 32 грн. (а.с.194-197 т.1).

Таким чином, учасники процесу не довели наявність у них спільних коштів необхідних для будівництва спірного будинку віртість якого складає 3 000 000 грн., крім тих, що були одержані ОСОБА_2 за договором позики та зазначені ним в суді першої інстанції.

Посилання ОСОБА_3 про те, що в неї були особисті кошти в сумі 150 000 дол. США, які їй залишив перший чоловік є голослівними, не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами, в суді першої інстанції про це вона не вказувала жодного разу, наголошувала лише, що будинок збудований за спільні кошти подружжя.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у даних правовідносинах позика була отримана в інтересах сімї саме на будівництво спірного будинку, отримана тільки одним із подружжя ОСОБА_2 в період шлюбу. Про отримання позики ОСОБА_3 не могла не знати, так як інших коштів для будівництва спірного будинку у подружжя не було, що встановлено в ході апеляційного розгляду справи.

Виникнення заборгованості та зобов'язань щодо набутого у спільну власність майна покладало обов'язки на подружжя щодо погашення цієї позики.

Доказів, що позичені кошти були витрачені повністю чи частково не на потреби сім'ї, позивачем не надано.

У силу статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації (при цьому даний спірний договір позики не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні державній реєстрації), має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Майном - є і гроші.

Як і в загальних положеннях ст. 369 ЦК України, щодо розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, СК України закріплює принцип взаємної згоди дружини та чоловіка у відносинах розпорядження спільним майном, а також презумпцію згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном. Проте, на відміну від норми ч. 4 ст. 369 ЦК України, яка дозволяє співвласникам пред'явити позов про визнання недійсним будь-якого правочину, укладеного співвласником без необхідних повноважень, ч. 2 ст. 65 СК України дає можливість другому з подружжя на цій підставі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійним лише якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України суд може визнати правочин недійсним за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення. Це певним чином не узгоджується зі ч. 1 ст. 65 СК України та положенням ст. 369 ЦК України, які не вимагають одержання згоди усіх інших співвласників на вчинення правочину. Навпаки, закон виходить з презумпції згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним з них. Рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності (в тому числі щодо спільно набутих коштів) з укладеним правочином, оскільки саме він повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності саме формальної згоди на укладення правочину.

За приписами ч. 3 ст. 65 СК України встановлює випадки, коли згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Зміст положень ч. 3 ст. 65 СК України дають підстави для висновку про те, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, незалежно від того, чи є майно цінним, згода на укладення будь-якого правочину має подаватись у письмовій формі та засвідчуватись нотаріально. Однак, як вже зазначалось, даний правочин не підлягає такому посвідченню і державній реєстрації, тому згода другого з подружжя і не потребувала нотаріального посвідчення на позику. При цьому судова колегія дійшла переконливого висновку про отримання усно такої згоди.

Отже, відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики, з метою погашення спільних зобов'язань щодо придбання у спільну власність майна, не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним аба нікчемним правочином.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12, та у справах за №6-539цс16 та №6-55цс13.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 також зазначено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Колегія суддів також вважає, що обізнаність другого з подружжя про джерела надходження коштів і їх подальше використання на потреби сім'ї за його мовчазної згоди повинні розцінюватись як схвалення таких дій того з подружжя, який уклав договір і використав отримане за ним в інтересах сім'ї, і, відповідно, повинно бути підставою для виникнення спільного майнового обов'язку

При вирішенні судом питання про те, чи укладався договір в інтересах сім'ї, судова колегія ретельно оцінила як кожен доказ окремо, так і зібрані у справі докази в сукупності у їх взаємозв'язку.

Таким чином, судова колегія вважає що зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню в повному обсязі, так як наданими доказами доведено, що кошти ним були позичені саме в інтересах сімї на будівництво спільного житла з ціллю сумісного проживання.

У звязку з викладеним колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину жилого будинку, який знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна 9, заявлені передчасно і можуть бути вирішені лише після сплати сплати нею ОСОБА_2 грошових коштів за ? частини спільних боргових зобовязань які були направлені саме на будівництво цього житлового будинку.

Вимоги апеляційної скарги про стягнення судових витрат в сумі 10231, 20 грн підлягають лише частковому задоволенню у відповідності до пропорційності задоволених вимог, а тому з ОСОБА_3І на користь ОСОБА_2 слід стягнути лише 5000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Янтарна, 9, загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ. «А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди -спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та визнання зобовязання за договором позики спільною сумісною власністю задовольнити.

Визнати зобовязання за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідно до розписки від 09.07.2010 року, розписки від 29.08.2011 року у розмірі 2 690 600 (два мільйона шістсот девяносто тисяч шістсот) гривень спільним сумісним борговим зобовязанням ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), що мешкає за адресою: 65121, АДРЕСА_3, на користь ОСОБА_2, що мешкає за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Новоградівка, вул. Садова 22а, 1/2 частину сплачених боргових зобовязань у розмірі 1 422 525 (один мільйон чотириста двадцять дві тисячі пятсот двадцять пять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), що мешкає за адресою: 65121, АДРЕСА_3, на користь ОСОБА_2, що мешкає за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Новоградівка, вул. Садова 22а, суму сплачених судових витрат у розмірі 5000 (пять тисяч) гривень.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді:

ОСОБА_17

ОСОБА_18

Повне судове рішення складено 06.04.2018 року.

Суддя Р.Д. Громік