22-ц/775/257/2018(м)
Головуючий у 1-й інстанції Пустовойт Т.В.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі колегії:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів: Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2011 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (до внесення змін до паспортних даних - «Цикілєк» а.с. 138, 139, 143-144) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2011 року заяву представника ПАТ КБ «Приватбанк» про забезпечення позову задоволено частково: обмежено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх кредитних зобов'язань.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив ухвалу суду в частині обмеження його у праві виїзду за межі України, до виконання ним своїх зобов'язань скасувати, та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні клопотання банку.

В іншій частині ухвала суду від 24.10.2011р. (а.с. 21) не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи представника позивача ПАТ КБ «Приватбанк», відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню, з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження у праві виїзду відповідача за кордон, суд першої інстанції керувався положеннями п. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» і врахував, що у позичальника ОСОБА_2 наявні невиконані зобов'язання за кредитним договором. Суд визначив застосувати такий обмежувальний захід - до виконання відповідачем своїх кредитних зобов'язань.

З такими висновками суду не можна погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК (в редакції на момент постановлення оскаржуваної ухвали) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом види забезпечення позову.

Перелік видів забезпечення позову визначений у ст. 152 ЦПК. Так, згідно з п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 152 ЦПК України (в редакції на момент постановлення ухвали) позов забезпечується забороною вчиняти певні дії. У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Звернення позивача до суду із заявою про забезпечення позову шляхом обмеження виїзду позичальника за кордон, певною мірою викликана листом Національного банку України від 03.11.2009р. № 49-012/2687-20491 "Щодо обмеження виїзду за межі України боржників банків", в якому містяться рекомендації комерційним банкам звертатися до суду із відповідними заявами про забезпечення позову. Проте, НБУ надав такі рекомендації комерційним банкам, незважаючи на те, що переважна кількість кредитних зобов'язань боржників перед фінансовими установами забезпечується заставою рухомого та нерухомого майна, що в більшості випадків є достатнім для задоволення вимог банку-заставодержателя у разі звернення про стягнення майна боржника.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 Закону від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" в редакції на момент прийняття оскаржуваної ухвали, передбачена можливість тимчасового обмеження у виїзді з України, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші неврегульовані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

За змістом цього пункту можливість обмеження у виїзді не пов'язується з розглядом цивільних справ, а передбачається така можливість для громадян суб'єктів цивільних відносин, які мають неврегульовані відносини до судового розгляду.

Серед видів забезпечення позову, визначених в ст. 152 ЦПК України, такого забезпечення, як тимчасове обмеження особи у праві виїзду за межі України, не передбачено.

Тому, враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151-153 ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, слід дійти висновку, що суд першої інстанції не міг застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов'язань, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку, що вирішення судом питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 441 ЦПК України на даний час (в минулій редакції ЦПК - ст. 377-1). ), та за поданням державного виконавця на підставі п. 19 ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ від 02.06.2016р. у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII).

Саме на такий висновок в аналогічних справах спрямовано увагу Верховного Суду України в листі від 01.02.2013р. «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

В апеляційній скарзі відповідач слушно посилається на відсутність ініціативи органу державної виконавчої служби з питання заборони його виїзду за межі України в межах повноважень, наданих Законом України «Про виконавче провадження», що унеможливлює, як погоджується колегія суддів, ухвалення позитивного рішення в межах формату вирішення питання про забезпечення позову під час розгляду справи в суді до ухвалення судового рішення по суті.

А крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів тощо.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що гарантує деякі права і свободи, залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

А між тим, суд першої інстанції, приймаючи процесуальне рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду відповідача за кордон на стадії розгляду справи в порядку забезпечення позову, не зважив, що кредитний договір, з виконання якого виник між сторонами спір, забезпечений автомобільним транспортом (п. 7 кредитного договору), що придбаний за надані банком кредитні кошти (а.с. 12). Тож, таким заходом суд не дотримався збалансованості інтересів сторін й не переконався в достатності для кредитора існуючого забезпечувального заходу у вигляді застави рухомого майна. Більш того, оскаржувана ухвала суду про обмеження ОСОБА_2 взагалі не вмотивована будь-якими обставинами, які вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2, як обґрунтована, підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала, як постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні клопотання ПАТ КБ «Приватбанк».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2011 року про забезпечення позову шляхом обмеження особи у праві виїзду за межі України - скасувати.

В задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про забезпечення позову шляхом обмеження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх кредитних зобов'язань - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17.04.2018р.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко