Номер провадження: 22-ц/785/1427/18
Номер справи місцевого суду: 497/644/16-ц
Головуючий у першій інстанції Раца В. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Колеснікова Г.Я.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та поділ майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Болградського районного суду Одеської області до ОСОБА_3 з позовом, в якому відповідно до уточнень просила встановити факт проживання однією сім"єю, без державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у період з жовтня 2000 року по вересень 2015 року та визнати об"єктом спільної власності: - нежитлове приміщення, загальною площею 92 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7; - житлове приміщенняАДРЕСА_1, загальною площею 56,2 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_8;- автомобіль марки „GEELY MGRAND" 2012 року випуску, д.н. НОМЕР_1 та визнати за нею право власності на ? частину вказаного майна.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона офіційно не заміжня, у період з жовтня 2000 року по вересень 2015 рік проживала однією сім"єю, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на момент їхнього спільного проживання був вдівцем і мав на утриманні двох неповнолітніх дітей. Вони проживали спільно за адресою: АДРЕСА_2 та вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов"язки подружжя.

Як зазначає позивач, відповідач, за рахунок сімейних заощаджень, які сформовано від її підприємницької діяльності та заробітньої плати, придбав вищевказане спірне майно. Нерухоме спірне майно спочатку було оформлене на ім"я позивача, а згодом, в 2012 році переформлено на ім'я ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти позовних вимог позивача та пояснював, що спірне нерухоме майно належить йому особисто, придбано за його особисті кошти на підставі укладених з позивачкою та нотаріально посвідчених договорів, де про це прямо зазначено. Крім того, автомобіль марки „GEELY MGRAND" 2012 року випуску, д.н. НОМЕР_1 куплений ним за особисті кошти, які він отримав у позику від фізичної особи. З позивачкою перебував у дружніх відносинах з 2000 року. Вони дійсно свого часу хотіли побудувати сім"ю, але не склалося, і вони підтримували дружні стосунки: спільно відпочивали, періодично він залишався і проживав з позивачкою, вони разом відзначали святкові заходи: дні народження, весілля дітей, тощо, ставилися один до одного з повагою, але при цому спільного бюджету у них не було, сімейні обов'язки вони не розподіляли. Він ніс витрати періодичного проживання з позивачкою лише відносно себе.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 14 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім"єю без реєстрації шлюбу в період часу з жовтня 2000 року по грудень 2013 рік. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2:

- нежитлове приміщення, загальною площею 92 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7;

- житлове приміщенняАДРЕСА_1, загальною площею 56,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_8;

- автомобіль марки „GEELY MGRAND" 2012 року випуску, д.н. НОМЕР_1

та визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину вказаного майна.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 березня 2017 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до нього про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ майна - залишити без задоволення повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Таким чином рішення оскаржено в частині задоволених позовних вимог. В частині вимог залишених районним судом без задоволення, рішення не оскаржується і в апеляційному порядку в цій частині не переглядається.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) не відповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позовну заяву ОСОБА_2, та встановлюючи факт проживання з ОСОБА_3 однією сім"єю у період з жовтня 2000 року по грудень 2013 рік, без реєстрації шлюбу, визнаючи спільною власністю спірне майно та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на ? частину спірного майна, суд першої інстанції виходив із того, що сторони у період з жовтня 2000 року по грудень 2013 рік проживали однією сім"єю без реєстрації шлюбу та спірне майно є їх спільною сумісною власністю, що підтверджено фотознімками та показами свідків.

Проте з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_2 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 5499 від 28.07.2010 році (а.с.15, том 1);

- відповідно до договору куплі-продажу, 24.12.2012 року ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру за АДРЕСА_6. Дана квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2010 року. Відповідно до п.2 вказаного договору продаж вчинено за 96 130 гривень, які продавець одержав повністю при підписанні цього договору від покупця. Відповідно до пункту 10 вказаного договору покупець стверджує той факт, що у шлюбі не перебуває й грошові кошти, що витрачаються ним на придбання квартири за цим договором не є спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на гшрошові кошти, витрачені на купівлю квартири, у тому числі відповідно до ст.65, 74, 97 СК України, не має. Відповідно до пункту 11 цього договору продавець довів до відома покупця, а покупець взяв до уваги той факт, що відчужувана квартира не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю, оскільки на час його набуття (як і на день підписання цього правочину) продавець не одружений, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру (його частку), у тому числі й відповідно до ст.65, 74, 97 СК України, не має. Відповідно пункту 13 вказаного договору сторони домовилися, що під передачею відчужуваної квартири за цим договором слід вважати символічну передачі речі. Прийняття покупцем від продавця оригіналу договору купівлі-продажу квартири свідчить про те, що передача речі відбулася, а покупець свідчить, що він квартиру приймає одержавши договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. Даний договір нотаріально посвідчений та зареєстрованй в реєстрі за № 10512 (а.с.80, том 1);

- відповідно до іпотечного договору від 24.12.2012 року Іпотекодавець ОСОБА_2 передає в іпотеку Іпотекодержателю ОСОБА_3, а останній приймає в іпотеку магазин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 який належить ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Болградською МР Одеської області 29.09.2010 року на підставі рішення виконкому Болградської МР від 10.09.2010 року за № 332, зареєстрованого в КП „Болградське БТІ" номер запису 200, в книзі 2, р.н.31625618. Згідно п.3 вказаного договору, зазначений магазин наданий в іпотеку для забезпечення своєчасного виконання розписки, укладеної в простій, письмовій формі від 24.12.2012 року, згідно якої ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 гроші у сумі 1000 000 гривень, строком до 24.12.2013 року. Відповідно п.8-9 даного договору зобов"язання, забезпечені іпотечним договором, вважаються здійсненими, коли заборгованість цілком сплачено. При невиконанні ОСОБА_2 своїх зобов"язань щодо цього договору, право власності на предмет іпотеки переходить Іпотекодержателю у встановленому законодавством порядку. Відповідно п.12 цього договору Іпотекодавець довів до відома іпотекодержателя, а іпотекодержатель прийняв до уваги той факт, що магазин, який надається в іпотеку, не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю, оскільки на час його набуття (як і на день підписання цього договору) Іпотекодавець не одружений та осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на магазин, який надається в іпотеку, у тому числі й відповідно до ст.65, 74, 97 СК України, не має. Відповідно п.13 цього договору Іпотекодержатель стверджує той факт, що у шлюбі не перебуває й грошові кошти, що витрачаються ним на надання позики ОСОБА_2, за цим договором не є спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на надання позики ОСОБА_2, у тому числі й відповідно до ст.65, 74, 97 СК України, не має. Даний договір посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за номером 10515 (а.с.81, том 1);

- 28.12.2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про внесення змін до договору іпотеки від 24.12.2012 року. Згідно цього договору ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 1000 000 гривень строком до 24.02.2013 року (том 1, а.с.82);

- 15.10.2013 року ОСОБА_3 звернувся з вимогою до ОСОБА_2 про повернення йому грошових коштів у сумі 1000 000 гривень у тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги. При цьому, попередив, що у випадку невиконання цієї вимоги вимушений буде оформити право власності на предмет іпотеки за собою (том 1, а.с.84);

- вищевказану вимогу ОСОБА_2 отримала 17.10.2013 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням (том 1, а.с.85);

- 18.12.2013 року ОСОБА_3 повторно звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошових коштів (том 1, а.с.86);

- відповідно до довідки Територіального сервісного центру № 5144 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України від 12.04.2016 року транспортний засіб марки „GEELY FE-1, д.н. НОМЕР_1, зареєстрований 18.09.2012 року на ім"я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця АДРЕСА_6. (а.с.50, том 1);

- відповідно до договору позики від 20.08.2012 року, ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_5 12 500 доларів США для купівлі автомобіля (том 2, а.с.133);

- 15.01.2014 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3, яка належала дарителю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2007 року (том 1, а.с.105);

- згідно довідки ВК Оксамитівської сільської ради від 21.02.2017 року, ОСОБА_3 у період 2001-2005 року проживав за адресою: АДРЕСА_8 (том 2, а.с.98);

- згідно копії паспорту, ОСОБА_3 з 02.09.2008 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5;

- при укладенні 20.08.2012 року договору позики з ОСОБА_7, ОСОБА_3 місце свого проживання вказує адресу: АДРЕСА_2 (том 2, а.с.133);

- при укладенні 24.12.2012 року договору куплі-продажу та іпотечного договору, місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зазначено: АДРЕСА_4 (том 1, а.с.80-81);

- відповідно до довідки Болградського РС ГУДМС України в Одеській області від 05.04.2016 року, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 11.03.2014 року (том 1, а.с.44).

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та поділ майна по суті є майновим спором. Встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу пов'язано з намаганням позивача визнати майно спільною сумісною власністю та поділити це майно.

Вирішуючи спір та встановлюючи факт проживання без реєстрації шлюбу, охоплюється часовим проміжком з жовтня 2000 року по грудень 2013 року, суд вважав, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються Сімейним кодексом України.

Однак суд не врахував, що згідно з п. 1 розділу VІІ Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коди вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

З вказаного вбачається, встановлення фактів проживання однією сімєю у період до 01 січня 2004 року законодавством не передбачено.

Згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК необхідно встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Позивач просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації для поділу майна, зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_3, яке, як стверджує позивач, було придбано за рахунок спільних коштів сторін, тобто також і за рахунок її ОСОБА_2 доходів, отриманих нею під час спільного проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_5.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 24.04.2007 року придбала квартиру АДРЕСА_6, яку в подальшому 15.01.2014 року вона подарувала своїй дочці ОСОБА_6. зазначивши в п. 9 договору, що відчужувана квартира належить їй на праві особистої власності та, що на час її набуття (24.04.2007 року), як і на час підписання цього правочину (15.01.2014 року) даритель у зареєстрованому та фактичному шлюбі не перебував. Вказані обставини разом з договором дарування квартири посвідчені нотаріусом. При цьому вказаний об'єкт нерухомості до поділу позивачем не заявлений, а сам договір дарування не оспорений ані повністю, ані в цій конкретній частині.

Аналогічні відомості були вказані ОСОБА_2 і у 2012 році при укладенні договору купівлі-продажу квартиру ОСОБА_8 та нежитлового приміщення магазину, що переданий нею в іпотеку ОСОБА_8 у забезпечення виконання зобов'язання за договором позики. Ці відомості також були посвідчені нотаріусом разом з вказаними договорами. Вказані об'єкти нерухомості- квартира та магазин, які тепер намагається позивач визнати спільною сумісною власністю та поділити, набуті нею на праві власності у 2010 році. Зокрема квартира - за договором купівлі-продажу, а магазин - на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Болградською МР Одеської області на підставі рішення виконкому Болградської МР.

Таким чином, тими фактами, про які заявлено самою ОСОБА_2 при укладенні договорів купівлі-продажу та передачі в іпотеку нерухомості, які посвідчені нотаріально, спростовуються обставини, зазначені у її позові про те, що спірне нерухоме майно, було придбано за час спільного проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти сторін.

При цьому посилання позивача на те, що вона підписала договір купівлі-продажу від 24.12.2012 року та іпотечний договір від 24.12.2012 року з ОСОБА_3 на прохання відповідача і відомості про її особисту приватну власність та неперебування у зареєстрованому та фактичному шлюбі вказані у договорах також на прохання відповідача, не можуть бути взятими до уваги, оскільки належних доказів, які б підтверджували ці посилання позивачем не надано. Крім того, повністю аналогічні відомості були вказані ОСОБА_2 при посвідченні договору дарування від 15.01.2014 року в іншого нотаріуса, за яким вона відчужила квартиру своїй дочці і де відповідач не виступав стороною договору.

Судова колегія вважає, що термін "проживання однією сім'єю" не слід розуміти буквально, адже факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов'язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. При застосуванні ст. 74 СК України судова колегія враховує, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю". За ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З наведеного положення випливає така важлива ознака подружніх відносин, як наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Про ознаки проживання однією сім'єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам розяснено, що рішення, постановлене у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно відповідати вимогам ст. ст. 203, 275 ЦПК України. Суд повинен також навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт.

Однак суд вказане не врахував та встановив факт проживання однією сімєю виключно на підставі свідчень свідків з боку позивача та фото з сімейного архіву, без врахування відсутності належних і достатніх документальних доказів та підтверджень наявності ведення сторонами спільного господарства, участі у формуванні спільного сімейного бюджету, вчинення кожною із сторін на користь один одного та в інтересах сім'ї юридично значимих дій та вчинків майнового та немайнового характеру, докази, які свідчать про існування розподілу сторонами сімейних прав та обов'язків, що не можна вважати повним, всебічним та об'єктивним дослідженням матеріалів справи. Тобто, висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Крім того, окремо слід зазначити, що суд ухилився від надання оцінки тим фактам, які безпосередньо викладені в нотаріально посвідчених договорах придбання у вказаний період часу спірного нерухомого майна та іншого нерухомого майна та взаємних стосунків та поведінки сторін при придбанні - відчуженні вказаного нерухомого майна. Суд також не врахував, що позивачем ОСОБА_2 не надано жодного доказу, що вона брала участь у купівлі спірного автомобіля.

При таких обставинах, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в оскаржуваній частині нового судового рішення.

Ухвалюючи власне судове рішення, апеляційний суд враховує, що позивач в засіданні судової колегії не заперечувала факту відсутності у неї належних документальних доказів ведення сторонами спільного господарства, участі сторін у формуванні спільного сімейного бюджету, розподілу ними сімейних прав і обов'язків і не виявила ініціативи у витребуванні цих документів судом, посилаючись саме на їх відсутність, як у іншіх осіб так і відсутність цих доказів в інших місцях. При цьому позивач пояснила, що відповідач будучи юристом, не залишав ніяких документальних слідів своєї участі в їх сімейному житті (оплата за житло, комунальні послуги, придбання меблів, будівельних матеріалів, побутової техніки, коштовних подарунків, ювелірних виробів, що символізують заручини чи майбутню реєстрацію шлюбу та весілля, отримання відповідачем доходів від бізнесу позивача тощо).

Крім того, факти, які безпосередньо викладені в нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу та передачі в іпотеку спірного нерухомого майна від 24.12.2012 року щодо неперебування ОСОБА_2 в зареєстрованому та фактичному шлюбі, продаж позивачем належної їй на праві особистої приватної власності спірної квартири ОСОБА_3, який сплатив за це позивачу грошові кошти, що є його особистою власністю, позика ОСОБА_3 власних грошових коштів позивачці під забезпечення іпотекою приміщення магазину, що належав на праві приватної власності позивачці з подальшим зверненням відповідачем стягнення на предмет іпотеки, спростовують придбання відповідачем вказаного нерухомого майна за спільні сімейні кошти та взагалі не свідчать про ведення сторонами спільного господарства, їх участь у формуванні спільного сімейного бюджету, здійснення сторонами розподілу сімейних прав і обов'язків. Більше того такі стосунки не притаманні сім'ї в її класичному розумінні.

Крім того, позивач не довела її участь у придбанні відповідачем у власність спірного автомобілю. При цьому тягар доведення в даному випадку законом покладається на позивача, оскільки право спільної сумісної власності, на відміну від придбання майна у зареєстрованому шлюбі, не презюмується.

Пояснення позивача, що дійсність одного з вказаних договорів вона на даний час оскаржує в суді і що так діяти її вимусив відповідач, який зловживав її довірою та домовився з нотаріусом в своїх інтересах, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки не підтверджені належними доказами. Крім того, як вже зазначалося, про своє неперебування в зареєстрованому та фактичному шлюбі на час набуття нерухомого майна у власність (2007 рік) і на час його дарування, ОСОБА_2 послідовно та добровільно зазначала і при посвідченні у січні 2014 року договору дарування квартири на користь своєї дочки в іншого нотаріуса та без участі відповідача.

В засіданні судової колегії представник відповідача пояснив, що намагання позивачва встановити факт спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу за такий відносно великий період, який виходить за межі періоду придбання спірного майна (2010-2012 роки), пов'язаний зі спробою ОСОБА_2 перекласти на ОСОБА_3 частину її фінансових зобов'язань у вигляді кредитів в банківських установах та позикових зобов'язань перед фізичними особами тощо, про що є не одне судове рішення.

Оцінюючи вказані обставини у їх сукупності та у відповідності до зібраних доказів, які є в матеріалах справи, з урахуванням пояснень сторін, наданих ними в апеляційному суді, судова колегія такі складові ознаки сім`ї, як ведення спільного господарства з формуванням спільного сімейного бюджету, наявність розподілу сторонами сімейних прав та обов'язків з обставин встановлених апеляційним судом, не вбачаються та належними доказами беззаперечно не підтверджені.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2000 року по грудень 2013 року, про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна - залишити без задоволення.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з ухваленням нового судового рішення та залишенням позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 без задоволення, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1577 грн. 91 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 березня 2017 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2000 року по грудень 2013 року, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1577 грн. 91 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17.04.2018 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

Г.Я. Колесніков