ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 174/49/18
п/с № 2/174/147/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Данилюк Т.М.,

за участю секретаря Заіки А.В.,

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Вільногірськ, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Обєднана гірничо-хімічна компанія», в особі відокремленого підрозділу філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат ПАТ "Об'єднана гірничо-хімічна компанія, про захист честі та гідності шляхом спростування недостовірної інформації,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3, звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Обєднана гірничо-хімічна компанія», в особі відокремленого підрозділу філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ПАТ "Об'єднана гірничо-хімічна компанія", про захист честі та гідності шляхом спростування недостовірної інформації.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона працює на підприємстві відповідача ПАТ «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат», на посаді інженера І категорії з проектно-кошторисної роботи кошторисно-договірного та планового бюро відділу капітального будівництва та ремонтів управління. Раніше, наказом від 29.02.2016 року № 80 «Про припинення трудового договору (контракту) у відношенні неї, та звільнення її на підставі п.1 ст.40 КЗпП», виданим відповідачем, вона була звільнена з посади інженера І категорії з проектно-кошторисної роботи кошторисно-договірного та планового бюро відділу капітального будівництва та ремонтів.

Оскільки її звільнення було проведено відповідачем з істотними порушеннями норм трудового законодавства України, вона звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13.05.2016 року - була поновлена на роботі.

Після поновлення на роботі, відповідач умисно не забезпечує її роботою та проводить оплату праці їй як за час простою, у відповідність до ст.113 КЗпП України, у розмірі 2/3 частин окладу посади, яку вона займає.

При цьому адміністрація відповідача тисне на неї відносно того, щоб вона за власним бажанням звільнилася з посади на якій у цей час працює або дала згоду на перевід на іншу роботу, звертаючись до неї з різного роду письмовими зверненнями.

До останнього часу, тиск відповідача на неї щодо спонукання її звільнитися з посади на якій вона працює, був більш-менш коректним, однак 21.12.2017 року в друкованому органі відповідача, газеті «ГАЗЕТА МОГО КОМБІНАТУ» № 42 (53) на сторінці 2, була оприлюднена стаття «Вони ганьблять професію гірника», в якій відповідачем була поширена про неї недостовірна інформація, яка при цьому була негативна та образлива у відношенні неї, тобто така, що порушує її немайнове особисте благо у вигляді честі, гідності та ділової репутації, а саме: абзац 3 статті «Чому більшості колективу ВГМК оплата праці дається тяжко, а іншим, дармоїдам без перебільшення, таким як: ...ОСОБА_3.. отримати зарплату не вимагає жодних зусиль!..», абзац 8 статті «Саме тому...ОСОБА_3.. не викликають жалю та співчуття. Вони мають припинити паразитувати на трударях Вільногірського комбінату...».

Те, що вказана негативна інформація поширена відповідачем стосувалося саме її, підтверджується крім зазначення у статті її прізвища та ініціалів, також надрукованій на цій же сторінці газети, фотокопією листа за підписом директора філії ОСОБА_5 на її ім'я, у якому він пропонує їй тимчасово перейти на іншу роботу на час простою з 11.12.2017 року. Те, що вона є дармоїдом та паразитує на трударях Вільногірського комбінату, є інформацією безумовно недостовірною, негативною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію в очах оточуючих, в тому числі численних працівників підприємства, які її особисто знають, приймаючи до уваги, що вона працює згідно трудового договору, якій був фактично поновлений судовим рішенням, отримує заробітну плату у відповідача на підставі норм КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», а тому відповідач не мав права інформувати невизначне коло осіб, що вона є дармоїдом та особою яка паразитує на працівниках філії ВГМК.

При цьому слова «дармоїд» та «паразит», якими її назвав у своєї газетній статті відповідач, є лайливими та образливими словами. Ця негативна, недостовірна інформація відносно неї,

була доведена відповідачем до відома невизначеного кола осіб, приймаючі до уваги, що тираж випуску газети «ГАЗЕТА МОГО КОМБІНАТУ» № 42(53) від 21.12.2017 року, складав 1600 екземплярів.

Тому просить захистити її честь та гідність, шляхом визнання недостовірною, як таку, що принижує її честь та гідність інформацію, викладену ПАТ «Об'єднана гірничо-хімічна компанія», в особі філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат», у випуску газети «ГАЗЕТА МОГО КОМБІНАТУ» від 21.12.2017 року № 42(53) на сторінці № 2 в статті «Вони ганьблять професію гірника», а саме, «що вона є без перебільшення дармоїдом та паразитує на трударях Вільногірського комбінату», зобов'язати ПАТ «Об'єднана гірничо-хімічна компанія», в особі філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат», протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили, спростувати зазначену недостовірну, як таку, що принижує її честь та гідність інформацію, надрукувавши у запланованому найближчому випуску газети «ГАЗЕТА МОГО КОМБІНАТУ» спростування вищевказаної недостовірної інформації про неї, під рубрикою «Спростування» тим же шрифтом, що й оприлюднена раніше недостовірна інформація.

В встановлені законодавством строки, а саме 01 березня 2018 р., відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову не погоджуючись з доводами позивача по наступним підставам.

Заперечуючи проти доводів позивача щодо умисного незабезпечення її роботою, після поновлення на роботі, зазначає що, відповідачем було вжито заходів до збереження зайнятості відповідачки, оскільки їй неодноразово пропонувалась інша робота на підприємстві, від якої вона відмовлялась, що встановлено в рішенні Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 22.02.2017 року, у цивільній справі, у якій брали участь і позивач і відповідач, та не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Щодо доводів позивача, про проведення оплати праці як за час простою, у відповідності до ст.113 КЗпП України, у розмірі 2/3 частини окладу посади, яку вона займає, відповідач зазначає, що оплата праці позивачки проводиться відповідно до положень Колективного трудового договору, та не суперечить вимогам КЗпП України, що знову ж таки вже встановлено в рішенні Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 22.02.2017 року.

Твердження позивача, щодо того, що адміністрація тисне на неї різного роду письмовими зверненнями відносно того, щоб остання за власним бажанням звільнилася з роботи, не відповідає дійсності, виходячи з того, що а ні філія «ВГМК» ПАТ «ОГХК», а ні ПАТ «ОГХК» жодного разу не пропонували ані в письмовій, ані в усній формі звільнитися ОСОБА_3, як за власним бажанням так і з будь-яких інших причин. Навпаки, як вже зазначалося вище, філія «ВГМК» ПАТ «ОГХК» вчиняла дії, які були спрямовані допомогти уникнути простою та обійняти позивачу нову посаду, а саме були направлені офіційні звернення відповідача, у вигляді 32 пропозицій обійняти вакантні посади, але зі сторони ОСОБА_3 це було розцінено як «тиск», тобто має місце оціночне, негативне судження позивача відносно спроб роботодавця надати їй кращі умови праці на постійній умові.

З приводу поширення про позивача недостовірної інформації, відповідач не погоджується, оскільки в ній викладались лише фактичні обставини, які підтверджені належними доказами.

Слова «дармоїд» та «паразит», які на думку позивача є лайливими та образливими відповідачем вживалися в первісному значенні, а не в переносному, а отже не як образа та вважають хибними висновки позивача про те, що в статті містилась інформація стосовно протиправного отримання заробітної плати. Оскільки в газеті висловлювання «протиправне отримання заробітної плати» взагалі не зазначалось, а отже позивач субєктивно та на власний розсуд сприйняв в спотвореній формі інформацію викладену в статті.

Не з тим, що відповідач в добровільному порядку не бажає спростувати недостовірну інформацію, зазначає, що з моменту публікації статті та до подання позовної заяви до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області, ОСОБА_3 не зверталася до відповідача з вимогою добровільно спростувати інформацію, що на її думку принижує її честь та гідність.

Враховуючи те, що стаття була підготовлена на підставі реальних фактів та подій, що підтверджуються наявними у відповідача доказами (і навіть в самій статті в якості ілюстрації викладених в ній фактів було розміщено фотографію наявного у Відповідача доказу), а опубліковані відомості відповідають дійсності, тому відсутні підстави для спростування викладеної інформації в статті «Вони ганьблять професію гірника!» газети «Газета мого комбінату» від 21.12.2017 року за № 42 (53).

05.03.2018 р., позивач ОСОБА_3, не погоджуючись з наведеними відповідачем у відзиві запереченнями, подала відповідь на відзив, де зазначила, що викладені відповідачем факти щодо забезпечення її роботою та відсутності з боку філії «ВГМК» ПАТ «ОГХК» тиску до її звільнення взагалі не стосуються предмету позову, яким є захист її честі та гідності внаслідок розповсюдження недостовірної інформації, а не її трудові права пов'язані з оплатою праці, незабезпечення її роботою та спонукання її до звільнення.

Відносно посилань відповідача про те, що розповсюджена ним в друкованому вигляді інформація про неї не є неправдивою та такою, що ображає її, оскільки слова «дармоїд» та «паразит» вжиті у відношенні неї у їх первісному значенні, а не в переносному значенні, зазначає наступне.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Посилаючись на практику Європейського суду, стосовно свободи вираження поглядів та права особи у звязку з такими вираженням поглядів, на повагу до її честі та гідності, та ст.47-1 закону України «Про інформацію», позивач зазначає, що відповідач розповсюдив відносно неї інформацію саме в формі образи, тобто лайливих слів. Тому приймаючи це до уваги, не має значення чи були викладені вищезазначені негативні відомості відносно неї у вигляді оціночних суджень чи навпаки, як фактичні дані, оскільки викладені вони були з допомогою образливих лайливих слів. Та вважає, що відповідач міг добровільно спростувати недостовірну інформацію у відношенні неї після отримання позовної заяви, без її звернення до нього з такою вимогою.

До того ж відповідач у своєму відзиві прямо зазначає, що вважає розповсюджену ним інформацію про неї, як фактичні твердження, а не як оціночні, тобто розповсюджена ним про неї негативна інформація, не є оціночними судженнями, а є відверто образливими твердженнями, що зачіпають її честь та гідність.

16.03.2018 р., ПАТ «Обєднана гірничо-хімічна компанія», від імені якого виступає філія «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ПАТ «Обєднана гірничо-хімічна компанія», не погоджуючись з наведеними позивачем в відповіді на відзив доводами, надала заперечення на відповідь на відзив.

Вважають, що у відповіді на відзив позивачем помилково застосована до обставин справи практика Європейського суду з прав людини.

Щодо добровільного спростування відосмостей, викладених в статті, зазначає, що в звязку з тим, що стаття була підготовлена на підставі реальних фактів та подій, відомості відповідають дійсності, тому у відповідача відсутні підстави для спростування викладеної в статті інформації як до отримання позовної заяви, так і після.

Не погоджуючись з доводами про застосування слова «паразит» у відношенні конкретної особи, як порушення права такої особи на честь та гідність, та його посилання на рішення інших судів, вважає, що позивач навмисно виокремлює слова з контексту рішень та тлумачить їх на свою користь не приймаючи до уваги, що суди ухвалюючи рішення по даним справам задовольнили вимоги позивачів тільки на підставі відсутності належних доказів, які б підтверджували правдивість та достовірність інформації, яка порушила їх честь та гідність.

Наголошують, що в статті «Вони ганьблять професію гірника!» у випуску газети «Газета мого комбінату» винесено на розсуд публіки свій погляд на діяння осіб, що знаходяться на простої більше року з викладенням інформації, яка спирається на правдиві відомості, з використанням емоційно-оціночних слів у формі прямого звернення до «простійників», зокрема, і до ОСОБА_6, для втілення пропозицій відповідача про роботу в життя.

Враховуючи вищевикладене, Публічне акціонерне товариство «Об'єднана гірничо- хімічна компанія», в особі філії «ВГМК» ПАТ «ОГХК», вважає доводи позивача безпідставними та необґрунтованими.

Позивач в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила, була повідомлена належним чином про дату, місце та час проведення судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні, з підстав викладених у позову та відповіді на відзив.

Представник відповідача, позов не визнав в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні з підстав викладених в відзиві на позов, та запереченні на відповідь на відзив.

Заяв та клопотань учасники процесу не заявляли.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, відзив, відповідь на відзив, та заперечення на відповідь на відзив, заслухавши учасників процесу, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим ст. 32 Конституції України передбачає судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо).

Частиною 4 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

У ч. 1 ст. 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Як зазначено у цій Постанові чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила, а спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Отже, ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, а також ст. 10 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, кожному гарантує право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

За змістом зазначених норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі, право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб, і не порушуючи їхніх прав.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Фундаментальними принципами Європейського суду згідно з його практикою щодо статті 10 Конвенції є те що, свобода вираження поглядів складає одну з важливих підвалин демократичного суспільства. Однак стаття 10, не гарантує необмежену свободу вираження поглядів, особливо у випадках, коли така інформація, яку публікують в пресі, швидше за все зробить серйозний вплив на репутацію та права приватних осіб (дифамація) (справа «Фатуллаєв проти Азербайджану», скарга № 40984/07, параграф 100, рішення від 22 квітня 2010 року)

Преса виконує найважливішу функцію в демократичному суспільстві. При цьому вона не повинна виходити за певні рамки, в тому числі щодо репутації та прав інших свобод і необхідності запобігання розкриття конфіденційної інформації (рішення Європейського суду від 24 лютого 1997 року по справі «ОСОБА_7 і Гейселс проти Бельгії).

Відповідно до абзацу 5 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Так судом встановлено, що рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13.05.2016 року у справі № 174/119/16-ц, позивачка ОСОБА_3, була поновлена на роботі на підприємстві відповідача на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи 1 категорії кошторисно-договірного та планового бюро відділу капітального будівництва та ремонтів управління комбінату( а.с.5-11).

В рішенні Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 22.02.2017 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі № 174/491/16-ц про скасування наказу про простій, стягнення незаконно не нарахованої та не виплаченої заробітної плати встановлено, що наказом директора філії «Вільногірський ГМК» ДП «ОГКХ» ОСОБА_5 № 129 від 26.05.2016 року, установлено для працівників кошторисно-договірного та планового бюро відділу капітального будівництва та ремонтів управління комбінату -ОСОБА_3 - інженера 1 категорії з проектно-кошторисної роботи початок простою з 30.05.2016 року до усунення причин та умов, які спричинили відсутність роботи; місце знаходження під час простою - навчальний клас № 2 на другому поверсі будівлі «Відділ технічного навчання»; час знаходження під час простою в навчальному класі № 2 на другому поверсі будівлі «відділ технічного навчання» - за графіком № 1 «Однозмінна робота, з годинним пятиденним робочим тижнем, тривалістю щоденної роботи 8 годин, із двома вихідними (субота та неділя); оплату часу під час простою - на підставі листків простою в розмірі двох третин установленого окладу ( а.с.50-55).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка обґрунтовуючи підстави позову, посилалася на те, що 21.12.2017 року в друкованому органі відповідача, газеті «ГАЗЕТА МОГО КОМБІНАТУ» № 42(53) на сторінці № 2 була оприлюднена стаття «Вони ганьблять професію гірника» (а.с.12), в якій відповідачем була поширена про неї недостовірна інформація, яка при цьому була негативна та образлива у відношенні неї, тобто така, що порушує її немайнове особисто благо у вигляді честі, гідності та ділової репутації.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30.01.2018 р. № НОМЕР_1, відомостей про реєстрацію «Газета мого комбінату» в даному реєстрі не знайдено, а отже вона не має статусу юридичної особи. В свою чергу, в самій газеті (на останньому аркуші -в кінці), зазначено, що це газета філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат», засновник - ПАТ «Обєднана гірничо-хімічна компанія», що підтверджується і витягом з Державного реєстру друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як субєктів інформаційної діяльності (а.с.13-15).

Факт звернення підприємства відповідача до позивачки з пропозиціями переведення її на іншу роботу з метою запобігання простою, підтверджується копіями листів та актів філії «ВГМК» ДП «ОГХК» «Про вручення листа ОСОБА_3, з пропозиціями про її переведення на іншу роботу з метою запобігання простою» (а.с.57-119).

Згідно довідки філії «ВГМК» ПАТ «ОГХК» від 28.02.2018 № 502, про фактично нараховану та виплачену суму заробітної плати ОСОБА_3, за період з 30.05.16 по 30.11.2017р , виплачено 60470,96 грн.( а.с.120).

Як встановлено в ході судового розгляду, позивачка перебуває з відповідачем в трудових відносинах. Відповідно до наказу по підприємству № 129 від 26.05.2016 року, установлено простій для неї та інших працівників, до усунення причин та умов, які спричинили відсутність роботи, визначено місце знаходження під час простою, час знаходження під час простою та оплату праці. Позивачка, всі вимоги викладені в наказі виконує, своєчасно приходить на роботу, порушення правил трудового розпорядку не допускає, в свою чергу до розміщення статті в газеті підприємства відповідача, ними не зясовувалася позиція та причин відмови ОСОБА_3, від запропонованих посад, за для усунення негативних наслідків простою як для роботодавця так і робітника. Ці обставини не заперечувались представником відповідача в судовому засіданні.

Відповідно до Академічного тлумачного словника сучасної української мови (19701980) «Дармоїд зневажливо. Той, хто живе на чужий кошт, чужою працею; нероба»; «Паразит - той, хто уникає праці і живе за рахунок інших; дармоїд».

Тобто трактування слів у статті «дармоїд» та «паразит», це образливі слова для позивача та такі, що принижують її честь та гідність, виходячи з того, що позивач не живе за чужі кошти та чужою працею, не уникає праці, отримує заробітну плату відповідно до діючого законодавства, та її трудового статусу, в якому вона перебуває на даний час, а тому суд вважає, що твердження відповідача в статті є неправдивими, має наклепницький характер, та в свою чергу порушує її немайнове благо у вигляді честі, гідності та ділової репутації.

Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивачу не одноразово пропонувалась робота за для уникнення простою, але вона відмовлялась, так як це є її правом обирати посаду, яка б відповідала її кваліфікації, освіті, досвіду та оплаті праці за посадою, яку вона займала раніше. Інших доказів достовірності інформації, яка була викладена в статті та оприлюднена в газеті щодо позивача відповідачем не надано.

Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд прийшов до висновку про задоволення позову.

Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 32, 68 Конституції України, ст.ст.16, 23, 201, 277, 280, 297, 1167 ЦК України, Законом України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», Законом України «Про інформацію», постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. ст. 12, 13, 141, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Обєднана гірничо-хімічна компанія», в особі відокремленого підрозділу філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат ПАТ "Об'єднана гірничо-хімічна компанія», про захист честі та гідності шляхом спростування недостовірної інформації задовольнити.

Визнати недостовірною, як таку, що принижує честь та гідність, ОСОБА_3, інформацію, викладену ПАТ «Об'єднана гірничо-хімічна компанія», в особі філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат», у випуску газети «ГАЗЕТА МОГО КОМБІНАТУ» від 21.12.2017 року № 42(53) на сторінці № 2 в статті «Вони ганьблять професію гірника», а саме, «що вона є без перебільшення дармоїдом та паразитує на трударях Вільногірського комбінату», зобов'язати ПАТ «Об'єднана гірничо-хімічна компанія», в особі філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат», протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили, спростувати зазначену недостовірну, як таку, що принижує її честь та гідність інформацію, надрукувавши у запланованому найближчому випуску газети «ГАЗЕТА МОГО КОМБІНАТУ» спростування вищевказаної недостовірної інформації про ОСОБА_3, під рубрикою «Спростування» тим же шрифтом, що й оприлюднена раніше недостовірна інформація.

Стягнути з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Обєднана гірничо-хімічна компанія», в особі відокремленого підрозділу філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат ПАТ "Об'єднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_3, суму сплаченого судового збору у розмірі 1409 грн.60коп.

Повне судове рішення складено 23.04.2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

В свою чергу, у відповідності до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України 2017 р., до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Вільногірського

міського суду ОСОБА_8