печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2018 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого: судді Кирилюк І.В.,
при секретарі:Петровій Ю.О.,
за участю:
державного виконавця:не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімової Асі Назимівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_3 з вилученням паспортного документа, -

В С Т А Н О В И В :

Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімова Ася Назимівна (далі - державний виконавець) звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3 (далі - боржник, ОСОБА_3) у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа в якому просить тимчасово відмовити у виїзді за кордон з тимчасовим вилученням паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.05.2012 року у справі № 2-1274/12 та зобов'язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України вжити невідкладних заходів для недопущення виїзду з України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а у разі вилучення у нього паспортного документа для виїзду за кордон - надіслати його у відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Міністерства внутрішніх справ України за місцем видачі.

В обґрунтування клопотання державний виконавець зазначає, що боржник ухиляється від виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26.04.2013 року у цивільній справі №2-1274/12 про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 24 682 026,30 грн. Сума заборгованості не погашена, боржник ОСОБА_3 не вчиняє жодних дій для її погашення, що трактується не інакше, як ухилення від погашення існуючої заборгованості та виконання рішення суду. Так, 01.07.2014 року на адресу боржника було направлено листа в якому повідомлено, що 23.07.2014 року о 10 год. 00 хв. за адресою: м. Київ, вул. Панфіловців, 5, буде здійснено опис майна з метою подальшої реалізації в рахунок погашення заборгованості та запропоновано особисто чи представнику бути присутнім на зазначену годину. Вказаний лист було отримано боржником 16.07.2014 року, однак, 23.07.2014 року боржник не допустив державного виконавця та осіб, залучених для участі у проведенні виконавчих дій. Також, листом від 21.10.2014 року державним виконавцем повідомлено боржника про вчинення виконавчих дій, призначених на 06.11.2014 року. Вказане повідомлення було отримано боржником 27.10.2014 року, однак, виходом державного виконавця 06.11.2014 року за адресою: м. Київ, вул. Панфіловців, 5, встановлено, що боржником не забезпечено безперешкодний доступ до приміщення.

Відповідно ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Разом з тим, в судове засідання 09.11.2017 року державний виконавець не з'явився, про розгляд подання повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, у зв'язку із чим протокольною ухвалою суду розгляд справи було відкладено до 21.11.2017 року.

У зв'язку із неявкою державного виконавця, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання 21.11.2017 року, протокольною ухвалою суду розгляд справи було відкладено до 24.01.2018 року.

В судове засідання 24.01.2018 року державний виконавець не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Зважаючи на те, що справа за поданням державного виконавця неодноразово відкладалася у зв'язку з неявкою державного виконавця, та, беручи до уваги строк розгляду справ даної категорії, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність державного виконавця.

Дослідивши матеріали у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується подання, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для його розгляду і вирішення по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 12.06.2013 року Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Рагімовою А.Н. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва від 26.04.2013 року № 2-1274/12 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 24 682 026,30 грн., з яких: 11 550,00 грн. - прострочена заборгованість по кредиту; 4 133 634,20 грн. - прострочена заборгованість по процентам; 7 634 550,00 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 1 363 842,10 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Так, пунктом 5 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон ухилення особи від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею таких обов'язків. Невиконані зобов'язання не можуть вважатися ухиленням, поки не буде доведено протилежне.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; несвоєчасна явка за викликом державного виконавця; не повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Проте, матеріали подання не містять доказів того, що державний виконавець взагалі направляв боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження.

Суд не приймає до уваги в якості доказів ухилення боржника від виконання рішення суду направлені державним виконавцем листи, зокрема лист від 01.07.2014 року та лист від 21.10.2014 року, оскільки вказані листи повернулися на адресу відправника з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», що не є доказом належного повідомлення боржника.

Також, судом не приймається до уваги акт державного виконавця від 23.07.2014 року та акт державного виконавця від 06.11.2014 року, оскільки, як вбачається з їх змісту, вихід державного виконавця було здійснено за адресою: м. Київ, пров. Панфіловців, 5, однак, у виконавчому листі зазначено, що ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Окрім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.01.2015 року у справі № 757/90/15-ц у задоволенні подання про примусове проникнення до жилого приміщення ОСОБА_3 відмовлено; ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.04.2015 року у справі № 757/14621/15-ц, яку залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2015 року, у задоволенні подання про примусове проникнення до жилого приміщення ОСОБА_3 відмовлено; ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.07.2017 року у справі № 757/39491/17-ц у задоволенні подання про примусове проникнення до жилого приміщення ОСОБА_3 відмовлено; ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.07.2017 року у справі № 757/39244/17-ц у задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_3 відмовлено.

Як вбачається зі змісту вищезазначених рішень, підставою для відмови в задоволенні подання про примусове проникнення до житлового приміщення ОСОБА_3 та подання про обмеження у праві виїзду боржника за кордон була відсутність у матеріалах виконавчого провадження доказів ухилення боржника від виконання рішення суду.

Водночас, вкотре звертаючись до суду, державний виконавець не долучив належних та допустимих доказів, які б давали суду підстави вважати, що ОСОБА_3 дійсно ухиляється від виконання покладених на нього обов'язків.

Поряд з цим, не може вважатися доказом того, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання, відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації за підписом Начальника Головного центру обробки спеціальної інформації ОСОБА_5 за вих. № 0.64-26957/0/15-17 від 23.08.2017 року, оскільки, як вбачається з даної відповіді, дійсно з липня 2016 року по квітень 2017 року ОСОБА_3 періодично перетинав кордон України, однак, враховуючи тривалість його перебування за кордоном, що не перевищувало 6 днів, відсутні підстави вважати, що боржник має намір виїхати за кордон на постійне місце проживання.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що постановою державного виконавця від 29.09.2016 року поновлено виконавче провадження, разом з тим, матеріали виконавчого провадження, копії яких долучені до подання, не містять доказів того, що після поновлення виконавчого провадження державним виконавцем вчинялися дії щодо виконання виконавчого листа, окрім звернень до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон та поданням про примусове проникнення до житла, у задоволенні яких судом було відмовлено.

При цьому, направлена на адресу ОСОБА_3 вимога від 22.09.2017 року також не може прийматися як доказ ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки матеріали подання не містять доказів направлення цієї вимоги ОСОБА_3 та отримання її останнім.

Отже, державний виконавець не надав суду доказів, які б давали підстави вважати, що боржник у виконавчому провадженні, тобто ОСОБА_3 ухиляється від виконання судового рішення та має намір залишити територію України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно імперативних вимог Цивільного процесуального кодексу України, особа, яка звертається в суд із позовом, заявою, скаргою чи поданням зобов`язана не тільки викласти всі обставини на підтвердження своїх вимог, але й зазначити відповідні докази на їх підтвердження. Подання не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, як встановлено судом, матеріали подання не містять посилання на докази ухилення боржника від виконання рішення суду. Більш того, в матеріалах виконавчого провадження відсутні навіть дані про отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження та не вжито заходів для належного виконання рішення суду в межах повноважень, наданих державному виконавцеві чинним законодавством.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Golder v. theUnitedKingdom» від 21.02.1975 року, «DeGeouffredelaPradelle v. France» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку будь-яка особа при зверненні до суду із заявою, скаргою чи поданням повинна дотримуватися норм процесуального законодавства.

Щодо вимог державного виконавця про тимчасове вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а також щодо зобов'язання адміністрації Державної прикордонної служби України вжити невідкладних заходів для недопущення виїзду боржника з України, а в разі вилучення у нього паспортного документу для виїзду за кордон - надіслати його у відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Міністерства внутрішніх справ України за місцем видачі, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, чинним Законом України «Про виконавче провадження», зокрема ст. 18, не передбачено жодних повноважень (права) державного виконавця у процесі здійснення виконавчого провадження порушувати перед судом питання: щодо зобов'язання адміністрації Державної прикордонної служби України вжити заходів для недопущення виїзду боржника з України, а також про тимчасове вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Крім того, чинним Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено можливості вирішення вказаних питань судом, у тому числі, і в межах розгляду питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України.

Отже, зважаючи на те, що норми Конституції України є нормами прямої дії, з урахуванням того, що державним виконавцем не надано доказів, які свідчать про ухилення боржника від виконання зобов'язань та не надано доказів щодо отримання ОСОБА_3 постанови про відкриття виконавчого провадження, суд вважає, що встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду для громадянина ОСОБА_3 є прямим та грубим порушенням його конституційних прав та свобод, у зв'язку з чим подання Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімової А.Н. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_3 з вилученням паспортного документа є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст.ст. 19, 33 Конституції України, ст. 18. Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України», ст.ст. 12, 13, 81, 259-261, 353-355, 441 Цивільного процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімової Асі Назимівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_3 з вилученням паспортного документа, - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.. 261 ЦПК України.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Апеляційного суду м. Києва або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Повний текст ухвали складено 24.01.2018 року.

Суддя І.В. Кирилюк