Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/277/18
Провадження №: 2/332/441/18
У Х В А Л А

12 квітня 2018 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А. за участю секретаря судового засідання Ковтуна В.І., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1, який діє від імені ОСОБА_2, про забезпечення позову у цивільній справі №332/277/18 (провадження №2/332/441/18) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_3 В?ячеслава Івановича про відшкодування майнової шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_4, підписана від її імені представником за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_1, до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди з тих підстав, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1. 23.12.2017 року її сусід зверху ОСОБА_5 з кв.78, яка належить на праві власності його дочці ОСОБА_3, не перекрив постачання води та залив її квартиру, в результаті чого їй спричинено матеріальну шкоду у розмірі 57298,00грн., що підтверджується Звітом про оцінку збитку, нанесеного нерухомому майну. 23.03.2018 року представником позивача ОСОБА_1 подана заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути солідарно з відповідачів суму спричиненої майнової шкоди у розмірі 35183,00грн..

На підставі ухвали суду від 23 лютого 2018 року було відкрито провадження по вказаній цивільній справі, розгляд якої проводиться у порядку спрощеного позовного провадження.10 квітня 2018 року представником позивача ОСОБА_1, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, подана заява про забезпечення позову,яка обґрунтована тим, що предметом позову є відшкодування майнової шкоди, спричиненої залиттям квартири. З моменту залиття і до цього часу відповідачі не вчинили жодних дій щодо з?ясування обсягу спричиненої ними шкоди, її відшкодування та ухилилися від явки до суду.Єдиним майном відповідачів, про яке відомо позивачу, є квартира АДРЕСА_2, яка згідно інформаційної довідки з реєстру нерухомого майна належить відповідачу ОСОБА_3, та яку відповідач ОСОБА_3 має можливість відчужити. Таким чином, представник позивача вважає,що неприйняття заходів щодо забезпечення позову в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, а тому просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру відповідача ОСОБА_3 в межах ціни позову у розмірі 35183,00грн.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення ст. 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвали суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред»явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій зі сторони відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача. Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову(ст.156,ст.158 ЦПК України).

Відповідно до п. 1ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та(або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до розяснень, що містяться у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з»ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв»язку із застосуванням відповідних заходів. Зокрема, такий вид забезпечення позову як арешт майна передбачає обмеження права власника майна на користування цим майном.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно воложіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересх суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним субєктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого субєкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір, але із заяви про забезпечення позову вбачається, що вона не є конкретизованою. Так, заявник просить накласти арешт на квартиру, що належить відповідачу ОСОБА_3, але в межах ціни позову у розмірі 35183,00грн.. Квартира є обєктом нерухомого майна, а тому суд має право накласти арешт або повністю на це нерухоме майно, або на його чітко визначену частку. Якщо заявник просить накласти арешт на нерухоме майно в межах ціни позову, він повинен чітко зазначити на яку саме частку цього нерухомого майна він просить накласти арешт та надати відповідні докази на підтвердження своїх доводів. Таким чином, суд приходить до переконання, що забезпечення позову саме у такий спосіб, про який просить заявник, фактично зробить неможливим виконання ухвали суду, оскільки буде незрозумілим, а накладення арешту повністю на квартиру, що належить відповідачу ОСОБА_3, як на обєкт нерухомості, є неспівмірним заходом забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Керуючись ст. ст. 149-153, 353 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_2, про забезпечення позову у цивільній спра ві №332/277/18 (провадження №2/332/441/18) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_3 В?ячеслава Івановича про відшкодування майнової шкоди.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її постановлення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Андрюшина Л.А.