Справа № 487/2201/17
Провадження № 2/487/179/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2018 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Полінкевич К.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу №487/2201/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

за участю представника відповідача ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

20.04.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі на посаді начальника команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що він обіймав посаду начальника команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та наказом філії ОСОБА_3 №146/о від 23.03.2017 року був звільнений з займаної посади 23.03.2017 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП за скороченням штату, підставою звільнення є наказ №30 від 17.01.2017 року «Про внесення змін до штатного розпису». При цьому, він є членом профспілкового комітету, але згоду на його звільнення відповідач від профспілки не отримав, тобто не виконав вимог ст. 43 КЗпП, що є істотнім порушенням його прав. В порушення п.4.1.1 Колективного договору та ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», відповідач листом не своєчасно, менше ніж за три місяця, повідомив профспілку про причини наступних звільнень 66 посад служби загальної охорони та режиму, у звязку зі скороченням штату, при цьому не зазначив інформацію щодо обєктивних причин звільнення працівників, строки проведення звільнення, заходи, які спрямовані на працевлаштування працівників, а також не виконав обовязків щодо проведення консультацій з профспілками. Крім того, ч.1 ст. 40 КЗпП передбачає звільнення у випадку змін в організації виробництва і праці, але такі зміни не відбулись та не могли відбутися. Так, між відповідачем та ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека» було укладено договір про надання послуг з охорони з 12.12.2017 року, проте відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про морські порти України» передбачено обовязкове створення та забезпечення функціонування АМПУ загонів охорони морського порту та відповідне питання знаходиться за межами розсуду роботодавця, а тому сторонні організації не наділені чинним законодавством правами загону охорони морського порту, а тому можуть здійснювати лише допоміжні функції із забезпечення режиму порту, при цьому згідно Постанови КМУ №937 від 11.11.2015 року охорона майна ДП «АМПУ» може здійснюватися на договірних засадах виключно органами поліції охорони.

Ухвалою судді Агєєвої Л.І. від 27.04.2017 року відкрите провадження у справі.

18.05.2017 року відповідач надав до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що перелік заходів, що тягне скорочення численності або штату працівників наданий у ст. 49-4 КЗпП та власник не зобовязаний інформувати профспілки про інші зміни в організації виробництва і праці, у даному випадку мова йде про структурні зміни, що тягнуть скорочення чисельності чи штату працівників. Згідно ст. 64 ГК, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис, тобто власник на свій розсуд має право формувати штат і структури підприємства, змінити чисельність працівників певного фаху і кваліфікації та чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, що не забороняє одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, змінити чисельність інших посад. Тому надання інформації профспілки про майбутнє звільнення працівників, у звязку зі скороченням штату, яке не повязане з ліквідацією, реорганізацією підприємств, зміною форми або частковим зупиненням виробництва, не є порушенням законодавства та не може бути підставою для відмови в наданні згоди на звільнення працівника. 17.01.2017 року наказом начальник адміністрації Миколаївського морського порту видано наказ №30 яким з 23.03.2017 року скорочено зі штатного розпису, в тому числі 4 одиниць начальників команди, вказані зміни до шатного розпису у філії погоджені з ДП «АМПУ». В подальшому філією було поетапно вчинено усі необхідні дії щодо скорочення: прийнято рішення, визначено перелік посад і професій, які підлягають скороченню, зокрема посада позивача, в наслідок чого було виданого наказ №30. Дії адміністрації щодо внесення змін до штатного розпису є обґрунтованими та правомірними, зумовлені насамперед обєктивними потребами спрямованими на оптимізацію виробничих процесів та вдосконалення організаційної структури підприємства, це є внутрішньої господарської діяльності підприємства та судом не може обговорюватися.

04.10.2017 року відповідач надав до суду додаткові письмові пояснення, згідно яких зазначили, що посада позивач була скорочена на підставі наказу від 17.01.2017 року №30 т.в.о. начальника адміністрації ОСОБА_4, у звязку з знаходженням у вказаний період у відпустці начальника адміністрації та наказом №8 від 06.01.2017 року обовязки начальника адміністрації покладені на ОСОБА_4 Отже, відповідно до Положення про Миколаївську філію ДП «АМПУ», наказу №518 та довіреності т.в.о. начальника адміністрації ОСОБА_4 мав можливість на видання наказу від 17.01.2017 року №30 «Про внесення змін до штатного розпису».

04.10.2017 року відповідач надав до суду додаткові пояснення, згідно яких зазначили, що при звільнення позивача за ч.1 ст. 40 КЗпП відповідачем в повному обсязі були дотримані вимоги ст.ст. 40 ч.2, 49-2 КЗпП. Крім того, відповідно по Постанов Верховного Суду України від 25.05.2016 року та від 21.04.2010 року, несвоєчасне повідомлення профспілки про заплановані звільнення згідно ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», п. 4.1.1 Колективного договору та ст. 49-4 КЗпП, жодним чином не впливають на права конкретного працівника, а відповідач повинен був дотримуватися норм ч.2 ст. 40, ст. 43, 49-2 КЗпП. А в разі недотримання відповідачем вимог ст. 43 ч.1 КЗпП, суд повинен діяти відповідно до ч.9 ст. 43 КЗпП.

Ухвалою від 12.02.2018 року справу прийнято до провадження судді Щербини С.В. та призначено до судового розгляду.

Ухвалою від 02.03.2018 року суд звернувся до профспілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з запитом про надання згоди або відмови на звільнення ОСОБА_1, у звязку з чим провадження у справі зупинено до дати надходження згоди або відмови на звільнення.

21.03.2018 року до суду надійшло витяг із протоколу засідання профкому профспілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» №2/114 від 20.03.2018 року щодо відмови в наданні згоди на звільнення за скороченням штату за п.1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1 начальника команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Ухвалою від 23.03.2018 року відновлено провадження у справі та продовжено судовий розгляд.

В судове засідання представник позивача не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без виклику сторін.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, у звязку з необґрунтованістю вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного:

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 працював в ДП «Миколаївський морський торговельний порт», наказом №5/о від 13.06.2013 року, у звязку з реорганізацією державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства «Адміністрація морських портів України» за переведенням з ДП «Миколаївський морський торговельний порт» ОСОБА_1 прийнятий на посаду командира відділення стрілкової команди ВОХОР.

В подальшому позивача було неодноразово переміщено на посадах в межах Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та перед звільненням ОСОБА_1 працював на посаді начальника команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Згідно ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до положення про Миколаївську філію ДП «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом міністерства інфраструктури України від 18.04.2014 року, МФ ДП «Адміністрація морських портів України» є відокремленим підрозділом підприємства, який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені підприємства частину господарської діяльності. Філія має окремий баланс, який входить до зведеного балансу підприємства. До штату філії відповідно до її штатного розпису можуть входити без балансові структурні підрозділи (відділи, служби тощо), які діють на підставі положень, затверджених начальником філії (п. 3.1, 3.3, 3.4).

Відповідно до п. 5.7 Положення керівник філії самостійно встановлює чисельність працівників та затверджує штатний розпис. Організаційна структура філії та штатний розпис в частині керівного складу затверджується начальником філії за погодженням з головою підприємства.

Начальник філії у порядку, визначеному законодавством України, статутом підприємства, цим Положенням, розпорядчими документами підприємства, внутрішніми актами філії та відповідно до штатного розпису філії призначає на посаду та звільняє з посади працівників філії (п. 5.9 Положення).

Згідно наказу №8 від 06.01.2017 року т.в.о. ОСОБА_3 «Про виконання обовязків начальника адміністрації» на період з його відпустки з 10.01. по 23.01.2017 року обовязки начальника адміністрації покладено на заступника начальника з логістики ОСОБА_4

З метою забезпечення ефективного виконання завдань та функцій, покладених на адміністрацію Миколаївського морського порту, керуючись листами ДП «Адміністрація морських портів України» від 07.11.2016 року №6691, від 15.12.2106 року №7597, т.в.о. начальника адміністрації ОСОБА_4 видано наказ №30 від 17.01.2017 року «Про внесення змін до штатного розпису», яким з 23.03.2017 року скоротити зі штатного розпису Служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони команди охорони: 4 од. начальників команди, 4 од. заступників начальника команди, 12 од. старших контролерів, 46 од. контролерів, у тому числі і посаду, що обіймає позивач.

Доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства.

Отже, наказ про внесення змін до штатного розпису наказ №30 від 17.01.2017 року було прийнято відповідачем відповідно до повноважень визначених у Положенні про філію, статуту підприємства та вимог ст. 64 ГК України.

Наказом №146/о від 23.03.2017 року начальника Адміністрації Миколаївського морського порту «Про припинення трудового договору», ОСОБА_1 з 23.03.2017 року звільнено з посади начальника команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» по п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату, на підставі наказу начальника адміністрації від 17.01.2017 року №30 «Про внесення змін до штатного розпису».

Перевіряючи обґрунтованість вимог ОСОБА_1 щодо незаконного його звільнення, суд дійшов переконання про порушення процедури звільнення позивача, виходячи за наступних обставин.

Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бутити розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, при цьому звільнення з підставі зазначених у п. 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою змовою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч.1 ст. 43 КЗпП).

Отже, аналізуючи зміст п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП та п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, повязані із звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суду зобовязані зясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва в праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяця про наступне вивільнення.

Так, 19.01.2017 року начальнику команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму ОСОБА_1 направлено попередження щодо скорочення зі шатного розпису посади начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму 20.03.2017 року за п.1 ст. 40 КЗпП України, яке позивач отримав 19.01.2017 року, про що свідчить його підпис.

Крім того, відповідач станом на 16.01.2017 року склав список вакантних постійних посад філій ДП «Адміністрація морських портів України».

19.01.2017 року начальнику команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму ОСОБА_1 направлено пропозицію, згідно якої останньому у звязка зі скороченням посади, яку він обіймає, пропонована робота згідно з переліком всіх наявних вакантних посад в адміністрації, від яких позивач відмовився, про що свідчить його підпис, в той же час вказана пропозиція т.в.о. начальника адміністрації ОСОБА_4 не підписана. У відомості пропозиції вакантних посад ДП «АМПУ», у графі «начальник команди ОСОБА_1О.» міститься його підпис про відмову від пропозиції.

Крім того, відповідач станом на 30.01.2017 року склав список вакантних постійних посад філій ДП «Адміністрація морських портів України».

12.02.2017 року та в день звільнення позивача 23.03.2017 року, представниками відповідача складені акти проте, що командир команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наданими пропозиціями вакантних посад.

Проте, суду не надано списків вакантних постійних посад філій ДП «Адміністрація морських портів України» станом на 12.02.2017 року і 23.03.2017 року, які б пропонувалися позивачу та не надано жодних доказів на підтвердження того, що позивачу направлялись пропозиції в яких би йому пропонувалась робота згідно з переліком всіх наявних вакантних посад в філіях ДП «АМПУ», зі складенням відомостей пропозиції вакантних посад, з відміткою про складення відповідних актів 12.02.2017 року та 23.03.2017 року.

Таким чином, суд приходить до переконання, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було здійснено в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки суду не надано доказів, що позивачу були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення.

Такий самий висновок зробив Верховний Суд України у справі за № 6-40цс15, Постанова ВСУ від 01.04.2015 року, згідно якого за частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у звязку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обовязком роботодавця.

Крім того, згідно ст. 252 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Вказані норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Позивач ОСОБА_1 є членом профспілкового комітету Миколаївського морського торговельного порту Професійна спілка працівників морського транспорту, тому для його звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КзпП України, відповідач повинен був отримати згоду профспілкової організації. Проте, відповідач до профспілкової організації з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 не звертався.

На вимогу Заводського районного суду м. Миколаєва, профспілковий комітет Миколаївського морського торговельного порту Професійна спілка працівників морського транспорту у відповідності до п. 9 ст. 43 КЗпП України надав свої висновок з приводу звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст. 40 КЗпП, яким відмовили у наданні згоди на звільнення останнього, обґрунтовуючи свою незгоду порушенням встановленого законодавством порядку ухвалення рішень про звільнення працівників у звязку зі скороченням, а також порушенням роботодавцем обовязку щодо надання можливості працевлаштування ОСОБА_1 а наявних на підприємстві вакантних посадах.

Крім того, згідно ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

При цьому, п. 4.1.1 Колективного договору ДП «Адміністрація морських портів України» Миколаївська філія ДП «Адміністрація морських портів України» на 2013-2018 роки встановлено, що у разі виникнення обєктивних причин, через які неминучі звільнення найманих працівників з ініціативи адміністрації, забезпечити проведення звільнень за умовами попереднього (не пізніше ніж за три місяця) письмового повідомлення профкомів про причини, строки їх проведення, кількість та категорії працівників, яких це може стосуватися, а також про заходи, які спрямовані на працевлаштування працівників, що підлягають вивільненню.

Проте, лише 17.01.2017 року за №18-11/223 т.в.о. начальника адміністрації ОСОБА_4 направив голові первинної профспілкової організації працівників адміністрації Миколаївського морського порту ПРМТУ ОСОБА_5 листа, в якому зазначалось про проведення найближчим часом скорочення 4 од. начальників команди, 4 од. заступників начальника команди, 12 од. старших контролерів, 46 од. контролерів команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму.

Аналогічний за своїм змістом лист 17.01.2017 року за №18-11/222 було направлено т.в.о. начальника адміністрації ОСОБА_4 і на адресу голови ППМТ ММТП ОСОБА_6

Отже, в порушення вимог закону та колективного договору, відповідач не пізніше ніж за три місяця до звільнення найманих працівників, письмового не повідомив профком про причини, строки проведення звільнення, кількість та категорії працівників, яких це може стосуватися, а також про заходи, які спрямовані на працевлаштування працівників, що підлягають вивільненню.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду України викладеним у постанові №6-30цс14 від 23.04.2014 року, який є обовязковим для застосування у судовій практиці, відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, згідно якого звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки) без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки (обєднання профспілок) є порушенням вимог статей 43, 252 Кодексу законів про працю України, статті 41 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та є підставою для визнання звільнення незаконним.

Таким чином, суд приходить до переконання, що звільнення позивача було проведено відповідачем без дотримання процедури, передбаченої ст.ст. 43, 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» тому є підстави для визнання наказу №188/о від 28.03.2017 року про звільнення позивача незаконним, а порушене право позивача підлягає відновленню, шляхом поновленням ОСОБА_1 на роботі в займаній посаді з дня його звільнення, тобто з 23.03.2017 року.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Крім того, поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 23.03.2017 року по день ухвалення судом рішення 03.04.2018 року. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5, 8 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Як вбачається з довідки відповідача (розрахунок Таб №115 ОСОБА_1О.) за два останніх місяця роботи позивача до звільнення (січень і лютий 2017 року) середньогодинний заробіток позивача склав 52,14 грн. (16423,11 грн. заробітна плата/315 відпрацьованих годин).

Згідно графіку роботи на 2017 рік зміна №3, ОСОБА_1 повинен був відпрацювати з 23.03.2017 року по 31.12.2017 року 1597,5 годин, отже середня заробітна плата за вказаний період повинна складати 83293,65 грн. (1597,5 годин х 52,14 грн.)

В період з 01.01.2018 року по 03.04.2018 року (день ухвалення рішення) ОСОБА_1 повинен був відпрацювати 516,93 годин (166,75 (333,50 норма годин за два місяця до звільнення/2 місяця)х3 місяця (січень, лютий, березень) +166,75/30х3 (3 дня квітня 2018 року), середня заробітна плата за вказаний період складає 29952,73 грн. (516,93 годин х52,14 грн.)

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 113246,38 грн.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1О є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1772,46 грн.

Керуючись ст.ст. 76, 81 89, 263-265 ЦПКУкраїни, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає за адрсеою: Миколаївська область Вітовський район с. Мішково-Погорілове, вул. Садова, 14) на роботі в Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» ( місце знаходження м. Київ пр. Перемоги, 14, Миколаївська філя ДП "АМПУ" місце знаходження м. Миколаїв вул. Заводська, 23) на посаді начальника команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму з 23.03.2017 року.

Стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 113246,38 грн.

Стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь держави судовий збір у розмірі 1772,46 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в строк і в порядку, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина