Справа № 308/4609/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1, за участю секретаря Пилип Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 07 литопада 2017 року (у складі судді Дергачової Н.В.) за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Державна іпотечна установа, про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 р. ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову (том № 1, а.с.224-226).

Просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Годинки 8/30, а також заборонити Банку вчиняти будь-які дії із указаною квартирою особисто або через уповноважених осіб.

На обґрунтування заяви вказала, що квартира, яка була передана нею Банку як предмет іпотеки для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, перебуває у власності Банку, який у будь-який час може її відчужити іншим особам, а відтак існує загроза заподіяння шкоди її законним правам та інтересам як іпотекодавця і позивача.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 07.11.2017 р. у задоволенні заяви відмовлено.

ОСОБА_2 просить скасувати цю ухвалу та постановити нову, якою вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Годинки 8/30, а також заборонити Банку вчиняти будь-які дії із указаною квартирою особисто або через уповноважених осіб. Доводить про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права. Указує, що існує реальна загроза утруднення чи неможливості виконання рішення суду (на що суд першої інстанції не звернув уваги) через те, що 10.11.2016 р., квартира, яка була передана Банку в іпотеку для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, зареєстрована як власність Банку. Зазначає, що оскільки Банк вже здійснив реєстрацію права власності на квартиру на себе, то існує загроза подальшого відчуження указаного майна іншій (третій) особі.

Суд виходив із необґрунтованості заяви.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції через його відповідність нормам матеріального права та обставинам справи.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Так, ч.1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Суд першої інстанції констатував і апеляційний суд повністю погоджується із таким висновком, що заявником не доведено суду, що існує реальна загроза утруднення чи неможливості виконання рішення суду у подальшому, суду не доведено належними та допустимим доказами, що позивач вживає будь яких заходів щодо відчуження предмету іпотеки. Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про визнання недійсною лише додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, що не скасовує дію договору про іпотечний кредит та обовязків, які сторони взяли на себе за цим договором та іпотечним договором, а відтак відсутні підстави для задоволення зазначеної заяви про забезпечення позову.

Вимоги, які ставить позивач у заяві про забезпечення позову, є неспівмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки позовні вимоги стосуються визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, у якому йде мова про лише про валюту кредитування. Тобто, позивачем не оскаржується сам іпотечний договір, Банком не здійснюється жодних дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмовe в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути взяті до уваги.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів констатує, що судом першої інстанції було постановлено ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

4. Повне судове рішення складено 12 квітня 2018 року.

Судді: