Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 428/8353/17

провадження № 61-7004св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області у складі судді Бароніна Д. Б. від 03 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області у складі суддів: Єрмакова Ю. В., Назарової М. В., Орлова І. В., від 07 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» (далі - ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»; Товариство) на свою користь невиплачену заробітну плату у розмірі 29 089 грн 27 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 квітня по 04 серпня 2017 року у розмірі 19 400 грн 16 коп., а також звільнити його від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єдання Азот» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повернено позивачу та роз'яснено про право повторного звернення з аналогічними вимогами, у тому числі і з вимогами про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в порядку наказного провадження.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано вимоги ухвал Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 серпня 2017 року та від 11 вересня 2017 року про залишення позовної заяви без руху у зв'язку з ненаданням копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати або ухвали про скасування судового наказу, а також документа про сплату судового збору у розмірі 640 грн за пред'явлення позовної заяви майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що вимога про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підлягає розгляду в порядку наказного провадження. Пред'явлення позову щодо такої вимоги можливе за наявності копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвали про його скасування. Крім того, положенням пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не передбачено звільнення позивачів від сплати судового збору у справах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 07 листопада 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що положеннями статті 96 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) не передбачено вирішення в порядку наказного провадження заявлених позивачем вимог, які в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» вважає заробітною платою, що є підставою для звільнення від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідачем не проведено з ним повного розрахунку при звільненні у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, у зв'язку з чим просив стягнути нараховану, але невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 серпня 2017 року позовну заяву залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність усунення недоліків шляхом подання до суду копії ухвал про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвал про його скасування щодо вимог про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, а також надання квитанції про сплату судового збору в розмірі 640 грн за пред'явлення позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На виконання вимог вказаної ухвали ОСОБА_1 29 серпня 2017 року подав заяву, в якій зазначив про неможливість вирішення заявлених вимог в порядку наказного провадження з огляду на положення статті 96 ЦПК України, а також просив звільнити його від сплати судового збору, посилаючись на скрутне матеріальне становище.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. Позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду від 04 серпня 2017 року.

На виконання вимог ухвали від 11 вересня 2017 року позивачем 02 жовтня 2017 року подав заяву, доводи якої аналогічні змісту заяви від 29 серпня 2017 року.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єдання Азот» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повернено позивачу та роз'яснено про право повторного звернення з аналогічними вимогами, у тому числі і з вимогами про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в порядку наказного провадження.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України (тут і далі - в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності з 01 вересня 2015 року. Цим Законом скорочено перелік суб'єктів, які звільняються від оплати судового збору (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»).

Так, за змістом пункту1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року (справа № 6-1121цс16).

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то правильними є висновки судів про відсутність у заявника пільг при сплаті судового збору за подання до позову в цій частині.

Разом із тим ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали від 11 вересня 2017 року про залишення його позову без руху, 02 жовтня 2017 року подав повторну заяву про звільнення його від сплати судового збору, з обґрунтуванням мотивів такого звільнення.

Місцевий суд ухвалою від 03 жовтня 2017 року відмовив у задоволенні такого клопотання ОСОБА_1 та повернув його позовну заяву.

При цьому, не повідомивши заявника про таку ухвалу суду, не запропонувавши йому сплатити судовий збір як наслідок відмови в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та не продовживши строк для усунення недоліків позовної заяви, місцевий суд передчасно визнав її неподаною та повернув заявнику.

Такі процесуальні дії суду є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий судовий розгляд.

Водночас, як на одну з підстав для повернення позовної заяви суд першої інстанції послався на неможливість розгляду в порядку позовного провадження вимог про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за відсутності копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвали про його скасування.

Погодитись з таким висновком в повній мірі не можна з огляду на таке.

Вимоги, за якими може бути виданий судовий наказ, були передбачені статтею 96 ЦПК України, підлягають судовому захисту виключно у порядку наказного провадження, оскільки частиною третьою статті 118 ЦПК передбачено, що позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

Зокрема, судовийнаказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати (пункт 1 частина 1 статті 96 ЦПК України).

Разом з тим, не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання. При цьому частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник має право звернутися до суду з вимогою про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, висновок суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху та її повернення з посиланням на необхідність розгляду частини вимог в порядку статті 96 ЦПК України є помилковим, що залишилось поза увагою апеляційного суду.

За таких обставин та з урахуванням вимог частини четвертої статті 406 ЦПК України колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про скасування ухвал судів першої та апеляційної інстанцій в частині підстав та мотивів повернення позовної заяви з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 07 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові ухвали втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є Червинська
Судді:В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило