Справа № 376/292/16-ц Головуючий у І інстанції Віговський С. І.
Провадження № 22-ц/780/1489/18 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 26 11.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Приходька К.П.,

суддів Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року про визнання мирової угоди у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,-

встановила:

у лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Сквирського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1 297 000 грн. боргу, згідно договору позики, укладеного між сторонами.

25 лютого 2016 року до суду надійшла мирова угода, яка підписана позивачем та відповідачем з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року визнано мирову угоду укладену між сторонами, та закрито провадження у справі.

За умовами мирової угоди ОСОБА_2 визнав свою заборгованість перед ОСОБА_3 по сплаті неповернутої фінансової допомоги (позиці) згідно Договору поворотної фінансової допомоги (позики) від 09 грудня 2014 року в розмірі 50 000 доларів США еквівалентну 1 297 000 гривень, згідно курсу НБУ станом на 10.02.2016 року і зобов'язується погасити її шляхом передачі свого майна на суму заборгованості.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 297 000 гривень, одержані ним від ОСОБА_3 згідно Договору поворотної фінансової допомоги (позики) від 09 грудня 2014 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/10 частини житлового бідинку АДРЕСА_2 загальною площею 112,1кв.м, житловою площею 67,6кв.м., який належав на праві власності ОСОБА_2, вартість якої за погодженням сторін складає 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 297 000 гривень.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на її незаконність у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, які мають значення для справи та порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_3 являється сестрою його колишньої дружини - ОСОБА_4

При добровільному та усному поділі майна позивач з ОСОБА_4 дійшли наступної згоди: позивачу залишається квартира АДРЕСА_1 та автомобіль НОМЕР_1, ОСОБА_4 залишився магазин з усіма наявним в ньому товаром, це понад 1 000 000 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Апелянт стверджує, що під тиском представника позивача він написав формально боргову розписку згідно якої начебто отримав в борг від ОСОБА_3 50 000 дол. США як гарантію того, що не матиме жодних претензій до магазину та отриманих ОСОБА_4 від продажу взуття прибутків.

Також зазначає, що вищезазначені кошти, а саме 50 000 дол. США відповідач не отримував, і вважає, що позивач ніколи не володіла такими коштами.

Крім того, апелянт стверджує, що не пам'ятає, щоб підписував будь-який текст мирової угоди та розробляв з позивачем спільну заяву про визнання укладеної між сторонами мирової угоди та писав клопотання до суду про розгляд справи у його відсутність.

Просив ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу

слід задовольнити з таких підстав.

Визнаючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив із того, що дана мирова угода не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вчинена в інтересах обох сторін.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним та таким, що не відповідає вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 09 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено мирову угоду, згідно якої позивач надала відповідачу грошові кошти у сумі 50 000 дол. США, а відповідач зобов'язувався повернути таку ж суму грошей до 01 лютого 2016 року.

Сторони прийшли до врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди, яка була визнана судом першої інстанції.

За положеннями ст.175 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

Тобто, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду й під контролем суду, заснована на взаємних поступках угода, яка по-новому визначає їх суб'єктивні права й обов'язки та є двостороннім волевиявленням сторін.

Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови стосуються лише прав та обов'язків сторін і предмета спору. Не може визнаватися судом мирова угода, в якій нічого не вирішено про долю заявлених позивачем вимог і умови якої не пов'язані зі спірними правовідносинами, так як така угода не приведе до усунення конфлікту.

До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч.5 ст.175 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції), якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує розгляд справи.

Затвердження мирової угоди, якою вирішується питання переходу права власності, передбачає необхідність у з'ясуванні чи можливий такий перехід від однієї особи до іншої, чи не може бути при цьому порушено прав інших осіб та чи відсутні інші перешкоди для визнання такої угоди.

Визнаючи відповідно до умов мирової угоди за ОСОБА_3 право власності на 3/10 частин житлового будинку, який не є предметом спору, суд детально не з'ясував, чи відповідає зазначена мирова угода вимогам закону, зокрема положенням ст.175 ЦПК України, чи стосується вона прав та обов'язків сторін, що випливають з договору позики і самого предмета позову, чи пов'язані її умови зі спірними правовідносинами, чи законно відповідач, в розумінні положень ст.ст.1046,1049 ЦК України, укладаючи мирову угоду щодо нерухомого майна шляхом передачі його у власність позивача, виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню заборгованості та чи є вона співмірною із сумою заборгованості за договором позики.

Крім того, судом не з'ясовано, що саме перешкоджало сторонам вирішити питання про відчуження зазначеного в мировій угоді нерухомого майна шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу цього майна, який би відповідав вимогам ст.ст.655,656,657 ЦК України та був зареєстрований у встановленому законом порядку.

Не з'ясовано судом першої інстанції й питання про те, чи не порушує укладення цієї угоди прав та обов'язків інших осіб.

При цьому також слід виходити з положень про право сторони щодо звернення до суду лише у зв'язку з порушенням її права та про право іншої сторони на визнання заявлених вимог, а як наслідок ухвалення рішення про задоволення позову в порядку ст.206 ЦПК України.

Пунктом 6 ч.1 ст.374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;

Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду про визнання мирової угоди, як така, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367,368,374,379,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року про визнання мирової угоди скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді