Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/449/18 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Кортикової Олени Володимирівни - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора КоваленкаВіктора Леонідовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленка Віктора Леонідовича про визнання кредитором та внесення до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_6 звернувся у суд з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленка Віктора Леонідовича про визнання кредитором та внесення до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з лютого 2013 року по серпень 2016 року позивач працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна». 07.04.2016 відповідачем було прийнято рішення про припинення діяльності та ліквідацію товариства, оформленої протоколом загальних зборів, яким закріплено рішення про тимчасове відсторонення виконання повноважень заступника директора ОСОБА_6 25 серпня 2016 року позивача було звільнено з посади, про що видано відповідне розпорядження та підписано ( зауваженнями з боку позивача) розрахунок при звільненні.

Оскільки відповідачем не виплачено заборгованість по заробітній платі з урахування перерахунку суми встановленої в Євро до гривні, компенсації за невикористані відпустки, то по розрахункам позивача заборгованість перед ним відповідача складає 2 012 312,42 грн. на яку він просить визнати його кредитором та внести до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року позов ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відновідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленко Віктора Леонідовича про визнання кредитором та внесення до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації задоволено.

Визнано як вимоги кредитора вимоги ОСОБА_6 до товариства обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в розмірі 2 012 312,42 грн., що є невиплаченою заробітною платою.

Зобов'язано товариство з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленко Віктора Леонідовича визнати кредиторські вимоги ОСОБА_6 в розмірі 2012312,42 грн., що є невиплаченою заробітною платою.

Зобов'язано товариство з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленко Віктора Леонідовича включити до проміжного ліквідаційного балансу кредиторські вимоги ОСОБА_6 в розмірі 2012312,42 грн., що є невиплаченою заробітною платою.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 1102,40 грн.

Не погодившись із рішенням суду Кортикова Олени Володимирівни - представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленка Віктора Леонідовича подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим зазначене рішення ухвалено всупереч вимогам чинного законодавства, не є законним та обґрунтованим, як цього вимагають норми ст. 213 ЦПК України / редакції,яка діяла на час ухвалення рішення/ та ухвалене з порушенням матеріального та процесуального права на підставі неправильного та неповного дослідження судом першої інстанції доказів і встановлення обставин у справі. Зокрема зазначала, що відповідач визнавав заборгованість позивача по заробітній платі у розмірі 331 692,20 грн., але ніяк не суму 2 345 264,22грн., як то зазначав позивач. Тобто, судом не було досліджено розмір заборгованості по заробітній платі при наявності спору про її розмір між сторонами. Представник відповідач наголошував на тому, що до граничного строку заявлення вимог кредиторами (08 червня 2016 року) відповідач не отримав від позивача письмової заяви про визнання його кредиторських вимог з проханням включити позивача в реєстр кредиторів відповідача, хоча був обізнаний з цією процедурою; розміром вимог позивача як кредитора до відповідача як боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені), тощо; викладенням обставин, які підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтуванням. Строк заявлення вимог кредиторами до відповідача закінчився 08 червня 2016 р. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Окрім того, позивач звертався до суду з приводу стягнення заборгованості по заробітній платі, але в подальшому відмовився від позову. А при зверненні до суду із заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі в наказному провадженні, судом першої інстанції позивачу було відмовлено у її задоволенні, так як між сторонами існував спір щодо розміру заборгованості. Незважаючи на судові спори, в січні 2017 року відповідач виплатив позивачу 684 377,49 грн. заборгованості по заробітній платі. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах - п. З Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII.

Відповідно до п.8 ч.І Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-УИІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та визнаючи їх як вимоги кредитора у розмірі 2 012 312,42 грн., що є невиплаченою заробітною платою; зобов'язучи товариство з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленко Віктора Леонідовича визнати кредиторські вимоги ОСОБА_6 в розмірі 2012312,42 грн., що є невиплаченою заробітною платою, а також зобов'язати відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора Коваленко Віктора Леонідовича включити до проміжного ліквідаційного балансу кредиторські вимоги ОСОБА_6 в розмірі 2012312,42 грн., що є невиплаченою заробітною платою суд першої інстанції виходив з доведеності цих позовних вимог.

Проте, погодитись з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

В силу частин 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає; суд недоведеність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, вважав встановленими при цьому порушив норми як процесуального, так і матеріального права.

Судом встановлено, що з 28 лютого 2013 року по 25 серпня 2016 року позивач ОСОБА_6 працював у ТОВ «Кіані Україна» на посаді Заступника директора.

Відповідно до Протоколу №1-2016 від 07.04.2016 Загальних зборів Учасників Товариства з обмежене відповідальністю «Кіані Україна» було вирішено, зокрема, припинити діяльність Товариства шляхом його ліквідації, у зв'язку з ліквідацією Товариства, керуючись п. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП розірвати трудовий договір з Заступником Директора ОСОБА_6, тимчасово відсторонити від виконання повноважень Заступника Директора ОСОБА_6 на строк до його звільнення, встановити, що строк для пред'явлення кредиторами вимог до Товариства складає два місяці з моменту публікації інформації про припинення Товариства.

Наказом №03-3 про припинення трудового договору від 25.08.2016 ОСОБА_6 звільнено з посади заступника директора на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП Україї у зв'язку з ліквідацію підприємства (а.с. 60).

При звільненні позивача з роботи між позивачем та роботодавцем виник спір щодо невиплаченої заробітної плати та її розміру.

За трудовим договором працівнику гарантується право на отримання заробітної плати (оплати праці) за виконану трудову функцію та інші трудові обов'язки (ст. 21 КЗпП України).

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4- рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпПу взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Гарантованим способом захистити своє право на отримання заробітної плати є звернення до суду.

Звернутися до суду можна у порядку наказного провадження, якщо працівник вимагає стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, або позовного провадження, якщо наявний спір щодо розміру заборгованості з виплати зарплати та/або права на її отримання.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Шевченківського районного суду м. Києва (а.с.81 т.2) з позовною заявою про стягнення заробітної плати з відповідача ТОВ «Кіані Україна».

Між тим, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року позовну заяву ОСОБА_6 було залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України за його ж заявою. А із цього слідує, що захистити свої права у встановлений законом спосіб ОСОБА_6 не виявив бажання.

Розглядаючи заяву ОСОБА_6 у наказному провадженні щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, йому ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06 лютого 2017 року було відмовлено у зв'язку з наявністю спору щодо розміру заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом про визнання кредитором та внесення до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації позивач посилався на порушене його право відповідачем щодо виплати йому заборгованості по заробітній платі. В підтвердження своїх позовних вимог розмір заборгованості по заробітній платі розрахований ним самим та який заперечується відповідачем. Позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач не пред'являв і доказів безспірності суми у 2 012 312,42 грн. , яку б визнавав відповідач та на яку він просив суд визнати його кредитором та внести до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації суду не надав.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

З матеріалів справи вбачається, що розмір заборгованості по заробітній платі позивача з відповідачем залишився неузгодженим та спірним. Довідка про нараховану та не виплачену заборгованість по заробітній платі в матеріалах справи відсутня. Письмові звернення позивача до відповідача (а.с. 38-55) з приводу виплати заборгованості по заробітній платі свідчать лише про його вимогу і не можуть бути належними та допустимими доказами звернення його, як кредитора та внесення до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації. А тому, висновки суду першої інстанції щодо письмових вимог позивача про виплату заборгованості по заробітній платі, які суд прирівняв, як кредиторські вимоги ґрунтуються лише на припущеннях і не можуть бути прийняті, як належні та допустимі докази.

Положенням ч.ч. 3, 6 ст.105 ЦК України визначено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

Кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до помилкового висновку про задоволення позову щодо визнання позивача кредитором та внесення його до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації та перебрав на себе без належних на те підстав повноваження ліквідаційної комісії, на яку покладені ці функції при умові поданих належно оформлених документів.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку,що судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Кортикової Олени Володимирівни - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» в особі ліквідатора КоваленкаВіктора Леонідовича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_6.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: