Справа № 214/587/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 квітня 2018 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Євтушенка О.І.,

секретарі судового засідання Латкіна О.В., Джемерчук О.В., Бєлікова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу №214/587/16-ц

за позовною заявою ОСОБА_1

до відповідача-1: ОСОБА_2,

відповідача-2: ОСОБА_3,

відповідача-3: ОСОБА_4

про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток, визнання права власності, визнання угоди недійсною, зобовязання вчинити певні дії, -

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_5,

від відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6

За участю:

представника позивача ОСОБА_5,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою 01.02.2016 року, в подальшому неодноразово уточнюючи та змінюючи вимоги, в останній редакції від 23.01.2018 року (т.2 а.с.72-76) просила суд: визнати спільною сумісною власністю як подружжя її та ОСОБА_7, померлого 19.05.2015 року, наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; грошові кошти, які знаходяться на компенсаційних рахунках № 5, № 6 Ощадбанку України; автомобіль НОМЕР_1; визначити, що частки сторін у праві спільної сумісної власності подружжя на вказане майно є рівними, тобто по 1/2 частці за кожним; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 згідно довідки-рахунку №ААЕ 413017 від 18.11.2015 року; зобовязати ОСОБА_4 повернути автомобіль НОМЕР_1, у спільну сумісну власність її та ОСОБА_7 Яковича, померлого 19.05.2015 року.

Предявлені вимоги мотивовано тим, що 30.12.1962 року між нею та ОСОБА_7 було укладено шлюб. Від шлюбних стосунків дітей у них не було. Приблизно в 1972-1973 р.р. ОСОБА_7 від роботи отримав на їх сімю у складі 2-х осіб ордер на право заселення квартири по вул. Мелешкіна (дійсна назва ОСОБА_8) 22/27 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Проживаючи разом в квартирі, вони вели спільне господарство, робили ремонти, купували меблі та техніку, сплачували комунальні послуги. Перебуваючи в шлюбі, у 1991 році вони придбали автомобіль марки ВАЗ 21063, право власності на який зареєстрували на імя ОСОБА_7 У звязку з необхідністю здійснення догляду за матірю ОСОБА_9, в 2001 році вона вимушена була тимчасово переїхати проживати до ІНФОРМАЦІЯ_1, де проживала її мати по вул. Котовського буд.3. Доглядала вона за матірю та проживала разом з нею до 20.12.2004 року дня її смерті. Однак протягом всього періоду проживання окремо від ОСОБА_7, вони весь час спілкувались, періодично приїздили один до одного, у вирішенні всіх питань стосовно квартири по вул. Володимира Великого 22/27 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області вона довіряла чоловікові. Успадкований позивачем після смерті матері ОСОБА_9 будинок в с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області за погодженням з ОСОБА_7 вони вирішили не продавати, а навпаки утримувати в належному стані, вирощувати худобу, а накоплені гроші відкладали на рахунки в банку. В більшій мірі утриманням будинку, земельної ділянки біля нього та господарством займалась ОСОБА_1, а ОСОБА_7 допомагав по вихідних, а у весняно-осінній періоди періодично з нею проживав. В 2001 році від ОСОБА_7 вона дізналась, що він зняв її з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_2, посилаючись на те, що таким чином він економитиме на оплаті комунальних послуг та зможе швидше приватизувати квартиру на них обох. Оскільки всі документи на майно, її паспорт завжди знаходились у чоловіка, якому вона довіряла, підстав припускати можливість обману з його боку вона не мала. В грудні 2013 року вона отримала рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_7, що стало для неї несподіванкою, адже ніяких передумов для цього не було, до суду вона не ходила та за своїм станом фізично не могла б. Свій вчинок ОСОБА_7 їй не пояснив, запевняючи, що 1/2 частка всього спільно нажитого майна їй достанеться після його смерті, про що він склав заповідальне розпорядження. 19.05.2015 року позивачеві стало відомо про смерть ОСОБА_7 і відкриття спадщини, про прийняття якої спадкоємці подали заяви до нотаріальної контори. В свою чергу 26.05.2015 року вона також подала відповідну заяву на спадкування частки в майні, спільно нажитому в шлюбі зі спадкодавцем. В той момент від нотаріуса вона дізналася, що квартиру ОСОБА_7 приватизував одноособово, а тому жодного відношення до вказаного нерухомого майна вона не має. Крім того, придбаний в шлюбі автомобіль марки ВАЗ 21063 у листопаді 2015 року він без її відома та попередньої згоди самостійно продав ОСОБА_4 У звязку з тим, що на момент відкриття спадщини вони зі спадкодавцем ОСОБА_7 були розлучені, нотаріус видала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендувала звернутися до суду.

Вважаючи, що саме родичі ОСОБА_7 підступно вмовили його розлучились з позивачем аби позбавити прав на спільно нажите ними майно, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав на 1/2 частину транспортного засобу, квартири та грошових вкладів на компенсаційних рахунках в банку, які є їх спільною сумісною власністю. Додатково зауважила, що транспортний засіб, будучи спільно нажитим майно, ОСОБА_7 не мав права без її відома та згоди відчужувати на користь інших осіб, у звязку з чим просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між ним та ОСОБА_4 із застосуванням реституції шляхом зобовязання дійсного власника повернути рухоме майно у спільну сумісну власність її та ОСОБА_7

Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи характер та предмет спору суд розглядає справу в порядку загального позовного провадження.

Не погоджуючись із зміненими позовними вимогами в останній редакції від 23.01.2018 року, в порядку ст.178 ЦПК України представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6 подав відзив. Свої заперечення проти позову обґрунтовував тим, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що у звязку з необхідністю догляду за хворою матірю ОСОБА_9, вона переїхала проживати до ІНФОРМАЦІЯ_1, однак в 2000 році чи 2001 року не зрозуміло, адже надані нею документи із сільської ради в підтвердження цим обставин є суперечливими. Не заслуговують на увагу також доводи позивача про її необізнаність з ухваленням рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_7, так як в самому рішенні зазначено про подання нею заяви про розгляд справи за її відсутності та відсутність заперечень проти розірвання шлюбу. Стосовно приватизації квартири представник ОСОБА_6 посилався на те, що в приватизації ОСОБА_1 участі не приймала, її не оспорює, в той час як в розумінні п.4 ч.1 ст.57 СК України таке майно є особистою приватною власністю ОСОБА_7, у звязку з чим підстав для визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири немає.

В частині предявлення вимог стосовно автомобіля марки ВАЗ 21063 та рахунків в Ощадбанку, представник ОСОБА_6 не оспорював факт наявності двох компенсаційних рахунків, кошти на які зараховані з інших вкладів 04.10.2012 року та придбання ОСОБА_7 спірного транспортного засобу. Однак, з огляду на відсутність доказів того, що кошти на вказаних рахунках є спільно нажитими, як і придбання автомобіля за спільні кошти обох з подружжя, підстав для визнання їх спільною сумісною власністю, на думку представника, також немає.

Присутній в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 уточнені та змінені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові.

Позивач ОСОБА_1 предявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що в грудні 1962 року вони з ОСОБА_7 одружились. В 1963 році його призвали до армії, а повернувшись зі служби вони отримали на сімю квартиру АДРЕСА_2. У звязку з погіршенням стану здоровя її матері ОСОБА_9, яка на той момент проживала ІНФОРМАЦІЯ_2, в 2001 році вона вимушена була тимчасово переїхати до матері в село та доглядати за нею. ОСОБА_7 часто приїздив до них в гості, вони постійно спілкувались по телефону, не сварились, він допомагав з похованням її матері, а в 2013 році брата. Приблизно в 2013 році ОСОБА_7 попрохав її дати йому свідоцтво про шлюб, що вона й зробила без питань, довіряючи чоловікові, однак незабаром отримала документи з суду про їх розлучення. Підтвердила, що заяву про розгляд справи за її відсутності вона писала вдома та проти розірвання шлюбу не заперечувала. Чому він подав на розлучення їй не зрозуміло, однак натомість після цього вони підтримували стосунки, спілкувались, вітали один одного зі святами. Про смерть ОСОБА_7 вона дізналась від його сестри ОСОБА_3 одразу. Стосовно зняття її з реєстрації місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 пояснила, що її паспорт знаходився у чоловіка. В 2001 році він приїхав в гості в село та віддав паспорт з відміткою про зняття її з реєстраційного обліку, пояснивши це необхідністю в економії по сплаті за комунальні послуги. Після цього вона зареєструвала своє місце проживання в будинку матері в с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області. Наміру повертатись до м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та поновлювати реєстрацію в квартирі по№27 буд.№22 по вул. Володимира Великого в м. Кривому Розі Дніпропетровської області вона не мала. Після переїзду до села комунальні платежі за квартиру вона не оплачувала, натомість допомагала ОСОБА_7 в придбанні меблів, ремонті квартири. Про те, що ОСОБА_7 одноособово приватизував квартиру він їй не казав, як і не знала вона про продаж придбаного ними автомобіля марки ВАЗ 21063 в 1990-х роках. Гроші на рахунки в банку ОСОБА_7 вносив в рублях, вони були з їх спільного сімейного бюджету, однак в яких сумах не відомо.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник адвокат ОСОБА_6 заперечували проти задоволення уточнених позовних вимог. Представник наголошував, що в 2001 році ОСОБА_1 самостійно зареєструвала своє місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1. Факт того, що з 2001 року вона не проживала в ІНФОРМАЦІЯ_3 є свідченням того, що через 6 місяців опісля вона втратила право користування житловим приміщенням. Про те, що ОСОБА_7 мав намір приватизувати спірну квартиру позивач була обізнана та після смерті матері в 2004 році і до моменту приватизації квартири в 2005 році мала можливість повернутися назад до квартири та прийняти участь в її приватизації, що вона не зробила. Оскільки порядок приватизації ніким не оспорюються, участі у приватизації квартири позивач не приймала, тому спірне нерухоме майно є виключно особистою приватною власністю, а тому підстав для визнання його обєктом спільної сумісної власності як подружжя немає. Додатково представник зазначив, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було розірвано в 2013 році за рішенням суду, яке позивач отримала, не оспорюючи розірвання шлюбу, а тому будучи розлученою з ОСОБА_7 на момент його смерті, права на спадкування не має.

Додатково відповідач ОСОБА_2 зазначив, що після переїзду в 2001 році до с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 та ОСОБА_7 спочатку спілкувались, ОСОБА_7 її просив переїхати з матірю до міста, однак вона відмовилась. Після цього він припинив стосунки з нею. Фактично ОСОБА_1 переїхала проживати до села на постійно. Щодо спадкування майна після смерті ОСОБА_7, який доводився йому рідним братом, пояснив, що з огляду на відсутність спадкоємців першої черги, будучи спадкоємцем другої черги в порядку спадкування за законом, він дійсно подав до нотаріальної контори в межах встановленого строку заяву про прийняття спадщини.

Присутня в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснила, що як їй відомо стосунки між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 як подружжям були складними, а відсутність дітей ставала причиною виникнення постійних сварок. Їй відомо, що ОСОБА_1 самостійно виписалась з кв.№27 буд.№22 по вул. Володимира Великого в м. Кривому Розі Дніпропетровської області та зареєструвала місце проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, куди переїхала проживати до своєї матері.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не зявилась, повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки не відомі. Відзив на позову заяву відповідач не подала, заяв про відкладення розгляду справи від неї на адресу суду не надходило.

За даних обставин суд вважає за можливе справу розглянути за її відсутності, оскільки її неявка не перешкоджає цьому.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_10 суду показала, що з ОСОБА_1 вона знайома, позивач почала проживати в кв.№27 буд.№22 по вул. Володимира Великого в м. Кривому Розі Дніпропетровської області з 1964 року, коли їм на сімю з ОСОБА_7 видали квартиру. ОСОБА_1 працювала на заводі та періодично їздила до с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області навідувати мати, звідки привозила овочі. ОСОБА_1 завжди турбувалась про сімю та їх добробут. Їй відомо, що подружжя у власності мало автомобіль марки ВАЗ 21063 білого кольору, а квартиру приватизували вдвох. Місце проживання позивача значилось зареєстрованим в квартирі. З 2001 року ОСОБА_1 переїхала проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1 аби доглядати за матірю, однак паралельно в квартирі робила ремонт; хто оплачував комунальні платежі за квартиру їй не відомо. Іноді ОСОБА_7 приїздив до неї, привозячи з села продукти харчування. Стосунки між ними були нормальними, у звязку з чим про розірвання між ними шлюбу вона не знала та не догадувалась. Востаннє позивача в місті вона бачила в 2015 році, вона рідко приїздила до міста за станом свого здоровя. Похованням ОСОБА_7 вона не займалась, а тому хоронили його спільними зусиллями мешканців будинку.

Допитана судом як свідок ОСОБА_11 показала, що з ОСОБА_1 вона знайома близько 30 років, а їх чоловіки разом працювали в шахті, сімями вони підтримували дружні стосунки. Стосунки між подружжям були хороші. Приблизно в 1990-х р.р. ОСОБА_7 придбав автомобіль марки ВАЗ 21063, який купував разом з її чоловіком. Про те, що ОСОБА_7 розлучився з ОСОБА_1 їй відомо, як і те, що заяву про розірвання шлюбу ОСОБА_1 підписувала не читаючи її зміст, у звязку з чим судове рішення про розірвання шлюбу вважає фіктивним. До с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 на постійне місце проживання не переїздила, однак надалі почала частіше там залишатись, їздив до неї ОСОБА_7, хоча її особисті речі в квартирі вона бачила. Про наявність у ОСОБА_7 банківських рахунків вона знала, оскільки кошти у нього завжди були. На похованні ОСОБА_7 вона не була присутньою, оскільки хоронили його в с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області, похованням займались його сестра ОСОБА_3 та брат ОСОБА_2, помер він у місті. На той момент ОСОБА_1 була в селі та за станом свого здоровя на похоронах не була.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_12 показала, що вона є дружиною рідного брата позивача ОСОБА_1 ОСОБА_13, тісно з нею ніколи не спілкувались. Їй відомо, що в 1961-1962 р.р. ОСОБА_1 одружилась з ОСОБА_7, а незабаром його призвали до армії. Як їй відомо, ОСОБА_7 самостійно зняв з реєстраційного обліку місце проживання ОСОБА_1 в квартирі, яку їм виділили на сімю задля економії на сплаті житлово-комунальних послуг. Про те, що вони розлучились, вона дізналась в 2013 році, однак по їх хорошим стосунках це не спадало на думку, причини розлучення їй не відомі. З 1997 року ОСОБА_1 почала часто їздити до с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області доглядати за матірю, яка осліпла, однак завжди приїздила назад до м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Надалі після зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 зареєструвалась в селі та до міста практично не приїздила у звязку з погіршенням стану здоровя.

Свідок ОСОБА_14 суду показала, що з ОСОБА_1 та її померлим чоловіком вона знайома, останній за життя часто приїздив до с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області, де вона проживала в будинку її матері. ОСОБА_7 допомагав їй по господарству, вони часто телефонували один одному, вітали зі святами. Про те, що вони розлучились їй відомо, однак коли ОСОБА_1 підписувала заяву про розлучення, вона її не читала та не розуміла значення документу. Вона вважає, що причиною їх розлучення став вплив сестри ОСОБА_7 ОСОБА_3, яка просила його розлучитись з ОСОБА_1, часто втручалась в їх сімю.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_15 показав, що він є племінником ОСОБА_1 та рідним сином відповідача ОСОБА_2 Приблизно в 1997 році він переїхав жити до кватири дядька ОСОБА_7 по вул. Володимира Великого 22/27 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, адже мав намір влаштуватись на роботу на «Криворіжсталь», де мешкав до 2003 року, після чого переїхав на іншу орендовану квартиру разом з дівчиною. На моменту його вселення до квартири ОСОБА_1 там вже не проживала, оскільки, як йому було відомо, вона переїхала проживати до ІНФОРМАЦІЯ_1 доглядати за своєю хворою матірю. Щодо обставин зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку в квартирі та розлучення з ОСОБА_7 йому нічого не відомо, одна дядько йому казав, що якщо ОСОБА_1 не буде повертатись до міста, він розлучиться з нею, адже йому було складно оплачувати комунальні послуги. ОСОБА_7 просив ОСОБА_1 та її матір переїхати жити до м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, однак вони відмовлялись. В останні роки свого життя вони між собою не спілкувались, а коли дядько помер, з ним в квартирі був його батько брат ОСОБА_7 Про свій намір продати автомобіль марки ВАЗ 21063 ОСОБА_7 йому розповідав, оскільки не вбачав в ньому необхідності.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_16 суду показав, що він є племінником ОСОБА_7, а ОСОБА_3 його мати. В період 2004-2007 р.р. він жив з дядьком ОСОБА_7 в квартирі по вул. Володимира Великого 22/27 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, адже мав намір влаштуватись на роботу в місті, а житла не мав. За весь час проживання ОСОБА_1 в квартирі він жодного разу не бачив, оскільки, як йому було відомо, у 1997 році вона переїхала проживати до ІНФОРМАЦІЯ_1 доглядати за своєю хворою матірю. Йому відомо про те, що ОСОБА_7 розлучився з ОСОБА_1, адже він його особисто возив до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області на розгляд справи про розлучення. На той момент, коли ОСОБА_7 зареєстрував його місце проживання в квартирі, ОСОБА_1 зареєстрованою не значилась. В 2014 році він виписався з квартири, оскільки ОСОБА_7 мав намір її приватизувати. Під час його проживання в квартирі разом з ОСОБА_7, останній рідко їздив до с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області, аби відвезти речі ОСОБА_1, які залишись після її переїзду. Ремонт в квартирі вони робили разом, фінансово ОСОБА_1 не допомагала. Разом з ними до 2003 року в квартирі мешкав його двоюрідний брат ОСОБА_15 та разом з ним допомагали дядькові в оплаті комунальних послуг за житло. Йому відомо, що ОСОБА_7 продав автомобіль марки ВАЗ 21063, однак коли саме не памятає.

В ході розгляду справи позивачем ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_5 заявлялись наступні клопотання: про витребування доказів, про виклик свідків ОСОБА_17, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_14 (т.1 а.с.5-8, 172, 188, 207-208; т.2 а.с.51); відповідачем ОСОБА_3 про виклик свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16 (т.2 а.с.9).

Ухвалами суду від 28.03.2016 року, 20.10.2016 року, 06.02.2017 за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 витребувано докази (т.1 а.с.37-38, 192, 219).

Ухвалою суду від 02.08.2016 року, постановленою на місці (т.1 а.с.176, графа № 24 журналу с/з) задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків.

Ухвалою суду від 21.09.2017 року, постановленою на місці (т.2 а.с.13, графа 16 журналу с/з) задоволено клопотання відповідача ОСОБА_3 про виклик свідків.

Ухвалою суду від 01.11.2017 року з власної ініціативи судом залучено до участі у справі я кості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 (т.2 а.с.33), процесуальний статус якої в подальшому було змінено на співвідповідача.

Ухвалою суду від 18.01.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів (т.2 а.с.60).

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову / доказів, зупинення / поновлення провадження по справі судом не вживались.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію учасників справи, покази свідків, суд,-

ВСТАНОВИВ:

30.12.1962 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_12) було укладено шлюб, зареєстрований Центрально-Міським відділом РАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис № 1414, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії VI-№450474 від 30.12.1962 року (т.1 а.с.10).

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 20.12.2013 року №171/2765/13-ц, яке набрало законної сили 24.02.2014 року, шлюб між сторонами розірвано за їх взаємною згодою, адже як слідує з мотивувальної частини рішення відповідач ОСОБА_1 подала заяву про визнання нею позовних вимог (т.1 а.с.13, 92, 173-174). Вказані обставини спростовують доводи позивача щодо її необізнаності з ухваленням рішення про розірвання шлюбу, яке направлялось на її адресу у встановленому законом порядку, а посилання введення в оману ОСОБА_7 оцінює критично в силу їх недоведеності належними та допустимими доказами.

19.05.2015 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії І-КИ №626068 від 20.05.2015 року (т.1 а.с.29).

За життя на імя ОСОБА_7 як працівника «Рудкому імені Кірова» було видано ордер за № 2139 від 25.07.1964 року на право зайняття 1-кімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 33,2 кв.м. сімєю у складі 2-х осіб: він та його дружина ОСОБА_18 Вказані обставини підтверджуються корінцем ордеру та листом Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №10/36-4478 від 11.11.2016 року (т.1 а.с.201, 202).

10.08.2005 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво за №С-612 про право власності на вказану квартиру, приватизовану ним одноособово в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», видане Управлінням ЖКГ виконкому Криворізької міської ради згідно з розпорядженням від 02.08.2005 року №С-731. Право приватної власності зареєстроване за ним КП «Криворізьке БТІ» ДОР 07.09.2005 року, запис №551 в книзі 236П-551, що також слідує з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.30-32, 156).

Крім того, 19.11.1991 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 набув у власність транспортний засіб марки ВАЗ 21063, 1991 року випуску, колір світло-сірий, № шасі 2717401, № двигуна 2109610, кузов № НОМЕР_2, р/н Е3454ДН, що вбачається з картки № 913669902 від 25.02.2017 року та відомостей з РСЦ в Дніпропетровській області ТСЦ №1248 від 25.02.2017 року №31/4-1248 (т.1 а.с.223, 224).

З відповіді ПАТ «Державний ОСОБА_19 банк України» № 448/105-1984 від 28.07.2015 року (т.1 а.с.108) слідує, що в ТВБВ № 10003/0449 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» на імя ОСОБА_7 відкрито наступні рахунки: 1) компенсаційний рахунок № 5 (залишок коштів 31 775,10 грн.), компенсаційний рахунок № 6 (залишок коштів 21 052,50 грн.).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на необхідність захисту її прав на частку в майні, спільно нажитому з ОСОБА_7 як подружжям в період їх шлюбних стосунків, адже її права на даний момент оспорюються відповідачами, які претендують на спірне майно як спадкоємці другої черги в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, заявивши про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Вирішуючи спір про поділ майна, суд враховує час набуття його у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_7, у звязку з чим при вирішенню питання стосовно нерухомого майна, набутого у власність 10.08.2005 року, застосуванню підлягають положення діючого СК України від 10.01.2002 року, який набрав чинності 01.01.2004 року (із змінами та доповненнями), що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1662цс15, а при вирішенні вимог стосовно рухомого майна, набутого 1991 року та грошових вкладів на компенсаційних рахунках, переведених з колишніх вкладів рахунків Сбербанку СРСР за проіндексованими заощадженнями, внесеними до 01.07.1993 року, суд керується положеннями КпШС України, що діяв на момент його придбання, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1662цс15.

Вирішуючи питання про можливість віднесення спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя із її поділом, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обовязково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо. Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Положення ст.57 СК України в редакції, діючій на момент приватизації ОСОБА_7 спірної квартири, не визначали правовий режим майна, приватизованого одним із подружжя в період перебування у шлюбі.

Натомість, внесенням змін до СК України Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року, ч.1 ст.57 СК України доповнено п.4, відповідно до якого у випадку набуття права власності на житло одним із подружжя внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» після 13.06.2012 року (набрання чинності змінами), таке майно є особистою приватною власністю одного з подружжя та не входить до обсягу майна, спільно нажитого подружжям в шлюбі.

Вирішуючи питання щодо належності приватизованого майна до спільного або роздільного майна подружжя, набутого до 13.06.2012 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України.

Із аналізу положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» слідує, що право на приватизацію житлового приміщення із державного житлового фонду мають громадяни України за одночасної наявності наступних умов: 1) на час приватизації особи проживали в ньому, або за якими зберігалось право на житло; 2) такі особи висловили своє бажання на приватизацію житла (ст.ст.1,5 Закону).

Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира, яка була приватизована одним із подружжя, якщо інший з подружжя не мав права на приватизацію або не хотів його реалізувати, належить до роздільного майна подружжя і є обєктом права приватної власності лише цієї особи, а тому при приватизації житла одним із подружжя другий з подружжя не набуває прав щодо цього майна.

Судовим розглядом встановлено, а показами допитаних судом свідків ОСОБА_10, ОСОБА_12 та ОСОБА_14 підтверджено, як і довідками з Михайлівської сільської Апостолівського району Дніпропетровської області (т.1 а.с.17), що на момент приватизації ОСОБА_7 квартири позивач ОСОБА_1 з ним не проживала разом, зареєстрованою не значилась, оскільки проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, де й зареєструвала своє місце проживання.

Посилання представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суперечливість в наданих позивачем даних з Михайлівської сільської Апостолівського району Дніпропетровської області стосовно строку її проживання на території с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області з січня 2001 року чи з січня 2000 року суд вважає такими, що хоч і є дійсними, однак не мають принципового значення для вирішення даного спору.

Отже, оскільки участь в приватизації квартири ОСОБА_1 не приймала, на момент її приватизації зареєстрованою не значилась, своє право на приватизацію житла не реалізувала, хоча не заперечувала, що була обізнана з проведенням приватизації квартири ОСОБА_7, правомірність її приватизації в судовому порядку не оспорює, оскільки вимоги стосовно цього та виданого свідоцтва позивач виключила із первинно предявлених, тому суд приходить до висновку, що віднесення позивачем спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя є безпідставним, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержане громадянином із державного фонду у приватну власність.

У звязку з цим в задоволенні позову про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 права власності на її 1/2 частку слід відмовити.

Стосовно позовної вимоги, що стосується грошових вкладів на компенсаційних рахунках та рухомого майна, при її вирішенні суд виходить з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 19.11.1991 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 набув у власність транспортний засіб марки ВАЗ 21063, а також на його імя в Ощадбанку відкрито 2 компенсаційних рахунки.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Системним аналізом вказаних норм суд приходить до висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається наступними критеріями: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно зі ст.28 КпШС України, в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у ст.70 діючого СК України.

Так, вирішуючи спір стосовно відкритих на імя ОСОБА_7 компенсаційних рахунків в ПАТ «Державний ОСОБА_19 України» суд, перш за все виходить із змістовного значення таких рахунків як грошових вкладів власників знецінених вкладів СРСР на ощадних книжках, внесених до Реєстру вкладників Сбербанку, проіндексованих та зарахованих на відкриті в ПАТ «Державний ОСОБА_19 України» так звані «компенсаційні» рахунки для виплати вкладникам в порядку Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України».

В ході судового розгляду встановлено, що в період шлюбних стосунків ОСОБА_7 дійсно вносив грошові кошти в валюті «рублі» на ощадні рахунки з коштів спільного бюджету подружжя.

За даних обставин суд приходить до висновку, що відкриті в ТВБВ № 10003/0449 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» на імя ОСОБА_7 компенсаційний рахунок № 5 (залишок коштів 31 775,10 грн.) та компенсаційний рахунок № 6 (залишок коштів 21 052,50 грн.) є спільною сумісною власністю подружжя, а тому частка позивача в них складає відповідно 1/2, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині також слід задовольнити.

В ході судового розгляду встановлено, а показами свідків підтверджено, що спірний автомобіль марки ВАЗ 21063 було придбано ОСОБА_7 в період шлюбно-сімейних стосунків з ОСОБА_1 в інтересах сімї, адже як вказували свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16, кожен окремо, на автомобілі вони їздили до матері позивача в с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області, привозили з села продукти харчування, а коли ОСОБА_1 переїхала жити до села, ОСОБА_7 приїздив до неї та допомагав їй по господарству.

Вказані обставини та момент набуття транспортного засобу у власність приводять суд до переконання про можливість визнання автомобіля марки ВАЗ 21063, р/н Е3454ДН, спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_1, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо неправомірності укладення ОСОБА_7 угоди на відчуження рухомого майна без згоди та відома ОСОБА_1 як співвласника, що позивач розцінює як підставу недійсності правочину із зобовязанням дійсного власника повернути автомобіль у її власність, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, передбачених законом, належить власникові товару, що регламентовано ст.658 ЦК України.

Однак, за ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Крім того, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд зясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. До цього також зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-727цс16 та постанові від 22.02.2017 року у справі №6-17цс17.

Судовим розглядом встановлено, що 30.01.2016 року на підставі довідки-рахунку №ААЕ413017 від 18.11.2015 року автомобіль марки ВАЗ 21063, 1991 року випуску, колір білий, двигун № НОМЕР_3, кузов № ХТА210630N2754553, р/н Е3454ДН (попередній), р/н НОМЕР_4 (дійсний) зареєстровано на імя ОСОБА_4 (т.1 а.с.224-зврот).

При цьому, з картки за пошуком відомостей за власником ОСОБА_7 встановлено, що за ним значився зареєстрованим автомобіль марки ВАЗ 21063, 1991 року випуску, колір світло-сірий, № шасі 2717401, № двигуна 2109610, кузов № НОМЕР_2, р/н Е3454ДН (т.1 а.с.224). Співставленням технічних даних обох транспортних засобів, хрологічності подій, зокрема смерті ОСОБА_7 19.05.2015 року, та оформлення довідки-рахунку на продаж автомобіля 18.11.2015 року, тобто після його смерті із реєстрацією права власності за ОСОБА_4 30.01.2016 року приводять суд до беззаперечного висновку, що ОСОБА_7 жодного відношення до укладення договору купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ 21063 з ОСОБА_4 не має, а транспортні засоби за технічними характеристиками є повністю відмінними, окрім як за співпаданням реєстраційного номеру, який в даному випадку не є істотною умовою, яка б ототожнювала обидва транспортних засоби за один.

Окрім того, в ході судового розгляду допитані судом в якості свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_20 показали, що дійсно ОСОБА_7 придбав автомобіль марки ВАЗ 21063 на початку 1990-х років, а продав наприкінці 2000-х років (близько 2004 року), коли стосунки з ОСОБА_1 у них ускладнилися, про що також зазначав свідок ОСОБА_15

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 не має жодного відношення до продажу транспортного засобу ОСОБА_4 та укладення з нею оспорюваного ОСОБА_1 правочину, майно за яким не є спірним, у звязку з чим зазначення позивачем реєстраційного номеру транспортного засобу, зареєстрованого за ОСОБА_4 як «АЕ3071НХ» є помилковим.

З огляду на викладене та недоведеність обставин, коли саме, кому та чи дійсно ОСОБА_7 було продано спірний автомобіль, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсною угоди та зобовязання ОСОБА_4 повернути автомобіль у власність ОСОБА_1, а тому позовні вимоги в цій частині необхідно залишити без задоволення.

Суд не надає оцінку доказам та правовідносинам, що стосуються спадкування після смерті ОСОБА_7, оскільки вони не стосуються вирішення даного спору.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що згідно остаточно визначеної редакції позивачем одночасно заявлено 3 немайнові вимоги, з яких вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток є взаємоповязаними, у звязку з чим за них передбачено сплату судового збору в сумі 1102,40 (по 551,20 грн. окремо за кожні 2), в той час як за майнову вимогу про визнання права власності підлягає сплаті судовий збір в сумі 940,80 грн., як і за вимогу про застосування наслідків визнання угоди недійсною шляхом повернення майна, яка також є немайновою. Фактично позивачем сплачено судовий збір в сумі 2132,40 грн. (квитанції т.1 а.с.20,21; т.2 а.с.38, 71), тобто недоплачений судовий збір в сумі 550,80 грн. за майновою вимогою про визнання права власності.

За даних обставин, враховуючи часткове задоволення позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 550,80 грн., а з відповідачів, в рівних частках з кожного окремо, по 61,24 грн. на користь ОСОБА_1 пропорційно частині задоволених вимог. Враховуючи доведеність належними доказами та обґрунтованим розрахунком витрат на правову допомогу адвоката ОСОБА_6,понесених відповідачем ОСОБА_3, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на її користь 7777 грн. пропорційно частині відхилених вимог.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 277, 279, 354, 355, п.п.9, 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), п.п.15 п.1 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток, визнання права власності, визнання угоди недійсною, зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати, що грошові вклади, які знаходяться на компенсаційних рахунках № 5 (залишок коштів 31 775,10 грн.), № 6 (залишок коштів 21 052,50 грн.) в ПАТ «Державний ОСОБА_19 України», та автомобіль марки ВАЗ 21063 тип легковий ОСОБА_5 В, шасі № 2717401, 1991 року випуску, р/н Е3454ДН, є спільною сумісною власністю ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Визначити, що частки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, в праві спільної сумісної власності на компенсаційні рахунки № 5 (залишок коштів 31 775,10 грн.), № 6 (залишок коштів 21 052,50 грн.) в ПАТ «Державний ОСОБА_19 України», та автомобіль марки ВАЗ 21063, р/н Е3454ДН, є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, в дохід держави недоплачену суму судового збору в розмірі 550 (пятсот пятдесят) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, кожного окремо, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, по 61 (шістдесят одна) грн. 24 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, витрати на правничу допомогу в розмірі 7777 (сім тисяч сімсот сімдесят сім) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_5, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8.

Відповідач-1: ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_6, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9.

Відповідач-2: ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_7, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_10.

Відповідач-3: ОСОБА_4, РНОКПП невідомий, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_11.

Повне судове рішення складено 13.04.2018 року.

Суддя Євтушенко О.І.