Номер провадження: 22-ц/785/2297/18
Номер справи місцевого суду: 520/256/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.

при секретарі: Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Одеська міська рада, Третя одеська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю, надання допомоги, ухилення від надання допомоги, усунення від права на спадкування, визнання спадкоємцем, визнання права власності, та за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Третя одеська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2017 року, -

встановила:

12 січня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом який в подальшому було уточнено до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Одеська міська рада, Третя одеська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_2 з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 1971 року до 15.11.2008 року; встановлення факту надання допомоги позивачем ОСОБА_5, яка через тяжку хворобу була у безпорадному стані; встановлення факту ухилення відповідачів від надання допомоги ОСОБА_5, яка через тяжку хворобу була у безпорадному стані; визнання позивача спадкоємцем за законом на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_5; встановлення факту надання позивачем ОСОБА_6, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані; встановлення факту ухилення відповідачів від надання допомоги ОСОБА_6, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані; усунення відповідачів від права на спадкування за законом на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_6; визнання за ОСОБА_2 право власності на трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Посилаюцись на те, що з 1964 року проживала однією сім'єю із ОСОБА_5, та з 1971 року вже разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які важко хворіли, тому позивач постійно піклувалася про них, вони мали взаємні права та обов'язки, та були пов'язані спільним побутом. Так як відповідачі ухилялися від надання допомоги спадкодавцям, позивач вважає себе спадкоємцем четвертої черги та просить усунути їх права на спадкування.

09 червня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Третя одеська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 17.05.2016 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, реєстровий № 2-495, на ім'я ОСОБА_3; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 17.05.2016 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, реєстровий № 2-492, на ім'я ОСОБА_4

При цьому позивач посилалась на те, що під час розгляду справи № 520/256/16-ц за її позовом до відповідачів судом було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту. Вказана ухвала оскаржувалася в апеляційному порядку, проте в той же час відповідачам державним нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину. У зв'язку із чим позивач посилаючись на ч.3 ст. 215 ЦК України змушена звернутися до суду із позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Одеська міська рада, Третя одеська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю, надання допомоги, ухилення від надання допомоги, усунення від права на спадкування, визнання спадкоємцем, визнання права власності - відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Третя одеська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм права.

У судове засідання ОСОБА_2 не зявилась. Подала до суду клопотання про відкладення слухання справи для надання їй змоги укласти договір з адвокатом.

Розглянувши клопотання, судова колегія приходить до висновку про його відхилення з огляду на те, що справа тривалий час знаходиться на розгляді у суді апеляційної інстанції і неодноразово відкладалась, у тому числі і за клопотаннями ОСОБА_2І, зокрема 22 січня 2018 року, у якому вона просила справу слуханням відкласти для надання їй можливості укласти договір з адвокатом про надання їй правової допомоги. Наданою їй можливістю ОСОБА_2 не скористалась, договір з адвокатом про надання їй правової допомоги не уклала, та заявила чергове клопотання аналогічного змісту.

Судова колегія вважає, що такі її дії спрямовані на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи, і є нічим іншим як зловживанням своїми процесуальними правами, у відповідності до ст. 44 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2013 року по справі № 1512/2-636/11 /суддя Куриленко О.М./ задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та встановлено факт постійного проживання однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із спадкодавцем ОСОБА_6 з 2002 року до часу відкриття спадщини, тобто до 15.11.2008 року; визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадкоємцями четвертої черги за законом спадкодавця ОСОБА_6, померлого 15.11.2008 року /том 3 а.с. 134-137/.

Дане рішення залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2013 року і на даний час є чинним.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справ, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Судом встановлено, що 12.01.2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачів, який 28.11.2016 року уточнила та просила встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 1971 року до 15.11.2008 року; встановити факт надання допомоги позивачем ОСОБА_5, яка через тяжку хворобу була у безпорадному стані; встановити факт ухилення відповідачів від надання допомоги ОСОБА_5, яка через тяжку хворобу була у безпорадному стані; визнати позивача спадкоємцем за законом на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_5; встановити факт надання позивачем ОСОБА_6, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані; встановити факт ухилення відповідачів від надання допомоги ОСОБА_6, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані; усунути відповідачів від права на спадкування за законом на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_6; визнати за ОСОБА_2 право власності на трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

При цьому позивач посилається на те, що з 1964 року проживала однією сім'єю із ОСОБА_5, та з 1971 року вже разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які важко хворіли, тому позивач постійно піклувалася за ними, вони мали взаємні права та обов'язки, та були пов'язані спільним побутом. Так як відповідачі ухилялися від надання допомоги спадкодавцям, позивач вважає себе спадкоємцем четвертої черги та просить усунути їх права на спадкування.

09.06.2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 17.05.2016 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, реєстровий № 2-495, на ім'я ОСОБА_3; та ОСОБА_4

Як встановлено у судовому засіданні, 09.02.2008 року у віці 56 років померла ОСОБА_5, актовий запис № 1433, що вбачається із свідоцтва про смерть серії № 1-ЖД № 140887.

15.11.2008 року у віці 60 років помер ОСОБА_6, актовий запис № 864, що вбачається із свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 165453.

Судом першої інстанції на виконання ухвали суду про витребування доказів досліджено спадкову справу № 1294/2008, заведену до майна померлої 09.02.2008 року ОСОБА_5, та спадкову справу № 575/2009, заведену до майна померлого 17.11.2008 року ОСОБА_6 Як вбачається із досліджених спадкових справ ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулася 20.03.2009 року вх. № 1376 /том 3 а.с. 108/, та після смерті ОСОБА_6 звернулася 10.04.2009 року вх. № 1751 /том 3 а.с. 118/.

07.05.2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Одеської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 При цьому позивач посилалася на те, що з 1963 року проживала із спадкодавцем та його дружиною, вели спільне господарство, та вважала себе спадкоємцем четвертої черги.

В рамках даної справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили визнати за ними право власності на спірну квартиру у рівних частках у порядку спадкування за законом як спадкоємцями четвертої черги, мотивуючи позов тим, що вони є родичами

ОСОБА_5, та з 2004 року стали проживати однією сімєю із подружжям ОСОБА_5.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2010 року по справі № 2-238/10 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2; вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено та визнано за ними право власності у рівних частках на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 як спадкоємцями четвертої черги у порядку спадкування за законом.

09.12.2010 року рішенням апеляційного суду Одеської області, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.02.2012 року, скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2010 року та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 також відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 /том 1 а.с. 29-30/.

В подальшому 30.07.2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування та вселення /справа № 1512/10336/2012/.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2013 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.04.2013 року, на даний час є чинним.

Суд приймає до уваги, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2013 року по справі № 1512/2-636/11 встановлено факт постійного проживання однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із спадкодавцем ОСОБА_6 з 2002 року до часу відкриття спадщини, тобто до 15.11.2008 року, а відповідно ця обставина як то передбачено статтею 82 ЦПК України не підлягає доказуванню у даній справі.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв про право власності на спадщину, суд зазначає наступне.

Як встановлено у ході судового розгляду справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2013 року по справі № 1512/2-636/11 задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та встановлено факт постійного проживання однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із спадкодавцем ОСОБА_6 з 2002 року до часу відкриття спадщини, тобто до 15.11.2008 року; визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадкоємцями четвертої черги за законом спадкодавця ОСОБА_6, померлого 15.11.2008 року /том 3 а.с. 134-137/.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.04.2013 року залишено без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2013 року /том 3 а.с. 139-140/.

Цим рішенням по справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3Г, до ОСОБА_2 та Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сімєю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання спадкоємцями четвертої черги за законом задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 А отже, оскільки факт установлено рішенням суду, то в порядку ст. 82 ЦПК України він не підлягає доказуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Тому посилання апеляційної скарги на те, що відповідачі не надали доказів на підтвердження факту постійного проживання разом зі спадкодавцем, не узгоджуються з вимогами закону і не можуть бути підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду.

Таким чином, враховуючи, що рішенням від 15.02.2013 року по справі № 1512/2-636/11, зокрема, визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадкоємцями четвертої черги за законом спадкодавця ОСОБА_6, померлого 15.11.2008 року, суд першої інстанції пришов до висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, що державний нотаріус правомірно видав спадкоємцям четвертої черги ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину, на тій підставі, що в реєстрі прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна відсутні відомості про заборону відчуження спірної квартири. (а.с. 190 т. 3). При цьому вимоги ОСОБА_2 в цій частині з посиланням на ч. 3 ст. 215 ЦК України суд першої інстанції підставно вважав необґрунтованими.

З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв про право власності на спадщину не підлягає задоволенню, так як необґрунтована та безпідставна.

Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись: п. 1 ч. 1 ст. 374; ст. 375; 381-384; 390 ЦПК України, колегія суддів ,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 квітня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_8

ОСОБА_9

ОСОБА_10