22-ц/775/100/2018(м)
Головуючий в 1 інстанції Овчиннікова О.С.
Доповідач Лопатіна М.Ю.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 квітня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.,

суддів Биліни Т.І., Мироненко І.П.

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, вселення, усунення перешкод у користуванні житлом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року, повний текст якого складено 18 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 15 жовтня 2001 року його баба ОСОБА_3 та його батько ОСОБА_1 придбали у рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_1, на яку зареєстрували право власності в КП «Волноваське бюро технічної інвентаризації». ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_3 і після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини вищезазначеної квартири. За життя вона склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла відповідачу ОСОБА_2. На час смерті відповідач був зареєстрований разом зі спадкодавцем за однією адресою, тому вважається таким, що прийняв спадщину. ІНФОРМАЦІЯ_7 помер його батько ОСОБА_1, після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. З приводу отримання спадщини він звернувся до нотаріальної контори, однак постановою від 18 травня 2015 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з огляду на те, що у нього відсутній оригінал договору купівлі-продажу спадкової квартири від 15 жовтня 2001 року. На підставі вищенаведеного позивач просив, у порядку спадкування за законом після смерті батька, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, вселити його в дану квартиру та зобов'язати відповідача передати йому ключі від вхідних дверей квартири і не чинити перешкод у користуванні та володінні даним житловим приміщенням.

В ході розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог та просив суд, на підставі ч.1 ст. 225 ЦК України, визнати заповіт, складений ОСОБА_3 18 травня 2011 року на користь ОСОБА_2, посвідчений нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-453, недійсним та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1, оскільки його баба ОСОБА_3 тяжко хворіла та за своїм психічним станом на час складення заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано заповіт, складений ОСОБА_3 18 травня 2011 року на користь ОСОБА_2, посвідчений нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2-453, недійсним. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкод у користуванні та володінні даним житловим приміщенням.

З таким судовим рішенням відповідач не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що суд першої інстанції при ухваленні рішення, у порушення вимог закону не залучив до участі у справі в якості третіх осіб онуків спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , безпідставно не допитав в якості свідків лікаря-терапевта ОСОБА_6, яка видала свідоцтво про смерть ОСОБА_3, експертів, які проводили судово-психіатричну експертизу. Місцевий суд не звернув уваги на те, що позивач не надав доказів того, що він чинить йому перешкоди у користування спірною квартирою. При ухваленні рішення в частині визнання права власності на спадкову квартиру за позивачем, місцевий суд не врахував, що це нерухоме майно було придбано за біржовим контрактом, а тому спадкодавець ОСОБА_3 не була власницею даної квартири. Крім того, суд дав неправильну оцінку висновкам судово-психіатричної експертизи, яка має протиріччя з первісними медичними документами. Також місцевим судом не враховано, що померлий ОСОБА_1 спадщину після смерті матері ОСОБА_3 не приймав, заяву до нотаріальної контори не подавав.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник - адвокат ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Представник позивача - адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач до апеляційного суду не з'явився, згідно заяви, просив справу розглянути за його відсутності.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та відповідача дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2001 року бабі позивача ОСОБА_3 та батькові позивача ОСОБА_1 належала в рівних частках квартира АДРЕСА_1. Право власності на квартиру було зареєстровано в КП «Волноваське бюро технічної інвентаризації» 15 жовтня 2001 року. (а.с. 11-12, 8).

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 16 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області, серія НОМЕР_3 (а.с.9 на звороті).

Батько позивача ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_7, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане 18 листопада 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області, серія НОМЕР_4 (а.с.9).

З заповіту від 18 травня 2011 року, посвідченого нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори та внесеним в реєстр за № 2-453 вбачається, що ОСОБА_3 призначила своїм спадкоємцем ОСОБА_2, заповіт записаний з її слів нотаріусом за допомогою технічного засобу, прочитаний заповідачем вголос і особисто підписаний. У зв'язку зі слабким загальним станом здоров'я заповідача заповіт складений вдома за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 16).

Постановою нотаріуса від 18 травня 2015 року позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав відсутності у нього правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1. ( а.с. 7).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, виходив із того, що на час укладення заповіту від 18 травня 2011 року заповідач ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи від 25 жовтня 2016 року № 110, а тому є підстави для визнання цього заповіту недійсним.

Крім того, місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з огляду на те, що інших спадкоємців немає.

Також суд виходив з того, що оскільки відповідач перешкоджає позивачу у користуванні спадковою квартирою, є підстави для вселення останнього до даного житлового приміщення.

З висновками суду першої інстанції в частині визнання права власності за позивачем на спадкову квартиру в повній мірі погодитись не можна.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

За вимогами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

За клопотанням представника позивача судом першої інстанції було призначену посмертну судово-психіатричну експертизу, відповідно до висновку якої від 25 жовтня 2016 року № 110 спадкодавець ОСОБА_3 в період укладання юридичної угоди - оформлення заповіту 18 травня 2011 року року, страждала психічним розладом - органічним розладом особистості складного ґенезу, тяжким астенічним синдромом. В період складання та посвідчення заповіту 18 травня 2011 року за своїм психічним станом ОСОБА_3 не була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними в сфері суспільних відносин( а.с. 48-53).

До вказаного висновку комісія дійшла у результаті дослідження усіх наданих сторонами доказів, а саме: матеріалів справи, амбулаторної карти ОСОБА_3, виписки із історії її хвороби, а також співставлення їх з клініко-експертними уявленнями про перебіг онкологічного захворювання останньої, тобто виключно на підставі медичних висновків (критеріїв).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки ОСОБА_3 склала заповіт у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, є підстави для визнання цього правочину недійсним.

При цьому доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку посмертної судово-психіатричної експертизи не заслуговують на увагу, оскільки нічим не підтверджені, ґрунтуються на власному суб'єктивному сприйнятті відповідача об'єктивних обставин справи.

Посилання ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції безпідставно не допитав в якості свідків лікаря-терапевта ОСОБА_6, яка видала свідоцтво про смерть ОСОБА_3, експертів, які проводили судово-психіатричну експертизу є необґрунтованими, з огляду на те, що таких клопотань у суді першої інстанції учасники процесу не заявляли.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України ( в редакції ЦПК на час розгляду справи), суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про визнання за позивачем права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3, місцевий суд не з'ясував коло усіх спадкоємців останньої, що прийняли після її смерті спадщину, у порушення вищезазначених вимог закону, не роз'яснив учасникам процесу їх право заявити клопотання про залучення цих спадкоємців до участі у справі, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині позовних вимог.

Так, апеляційним судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2001 року бабі позивача ОСОБА_3 та батькові позивача ОСОБА_1, належала в рівних частках квартира АДРЕСА_1. Право власності на квартиру було зареєстровано в КП «Волноваське бюро технічної інвентаризації» 15 жовтня 2001 року (а.с. 11-12, 8).

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_7 - ОСОБА_1, що підтверджується відповідними свідоцтвами про смерть (а.с.9).

Спадкова справа після померлої ОСОБА_3 не заводилась, після померлого ОСОБА_1 19 лютого 2015 року була заведена спадкова справа приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Донецької області Гончаровим М.Л. на підставі заяви ОСОБА_1.( сина померлого) (а.с.7, 125).

У спадкодавця ОСОБА_3 було двоє дітей - син ОСОБА_1 та донька ОСОБА_13 (а.с.199).

ОСОБА_1 мав одного сина - позивача по справі ОСОБА_1, а у ОСОБА_13 було двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.176, 180)

Донька спадкодавця ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_8, тобто до смерті своєї матері (а.с.177).

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

Отже, з урахуванням вимог закону, спадкоємцями першої черги ОСОБА_3 були її син ОСОБА_1 та онуки ОСОБА_4 та та ОСОБА_5

Приймаючи до уваги те, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 її онуки ОСОБА_4 та та ОСОБА_5 були неповнолітніми, вони вважаються такими що прийняли спадщину після смерті баби ( ч. 4 ст. 1268 ЦК України). Також прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_1, оскільки постійно проживав разом із нею на час відкриття спадщини, що підтверджується тим, що вони були зареєстровані за однією адресою ( ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

З огляду на наведене, суд першої інстанції не врахував, що спадщина після смерті ОСОБА_3 повинна ділитись між сином ОСОБА_1 та онуками ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в рівних частках, виходячи з наступного розрахунку:

? частина спадкової квартири ділиться порівну по 1/ 4 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5.( по 1/6 частці кожному).

Таким чином, з урахуванням часток інших спадкоємців ОСОБА_3, є підстави для визнання за позивачем ОСОБА_1 право власності на 2/ 3 частини квартири АДРЕСА_1, виходячи з розрахунку ( 1/1 - 1/ 6 частку ОСОБА_4 - 1/ 6 частку ОСОБА_5 = 2/ 3 частки).

Посилання відповідача на те, що оскільки спадкова квартира була придбана ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за біржовим контрактом, а тому останні не були власниками цього нерухомого майна спростовуються відомостями КП «Волноваське бюро технічної інвентаризації», згідно яких право власності за спадкодавцями в рівних частках було зареєстроване 15 жовтня 2001 року під реєстровим номером 7113 (а.с.12).

Довід апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що померлий ОСОБА_1 спадщину після смерті матері ОСОБА_3 не приймав, заяву до нотаріальної контори не подавав, також не заслуговує на увагу суду оскільки, як зазначено вище, з огляду на вимоги ч. 3 ст. 1268 ЦК України, син спадкодавця ОСОБА_3 вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері, оскільки постійно проживав разом із нею на час відкриття спадщини. Доказом постійного проживання спадкоємця ОСОБА_1 на день смерті спадкодавця ОСОБА_3 є довідка Виконкому Волноваської міської ради депутатів Волноваського району Донецької області від 12 лютого 2015 року, з якої вбачається, що на час смерті ОСОБА_3 її син ОСОБА_1 був зареєстрований разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.14).

Задовольняючи позов в частині усунення перешкод в користуванні спірною квартирою та вселення позивача, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ( ч. 1 ст. 321 ЦК України, 391 ЦК України).

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Оцінюючи у відповідності до вимог закону надані сторонами докази, суд першої дійшов правильного висновку про порушення відповідачем законного права позивача користуватись спірною квартирою, зокрема проживати в ній, що є підставою для вселення ОСОБА_1 у дане жиле приміщення.

Посилання ОСОБА_2 на недоведеність того факту, що він чинить перешкоди позивачу в користуванні спірною квартирою не заслуговують на увагу, оскільки відповідач як в ході розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційній інстанції не визнавав право позивача на квартиру АДРЕСА_1.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід частково задовольнити, а оскаржене судове рішення в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 змінити, визнавши за позивачем право власності на це житлове приміщення з урахуванням часток інших спадкоємців.

Керуючись ст.ст. 367, 374-375, 381- 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 змінити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 2/ 3 частини квартири АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 в дохід держави суму несплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3164,80 грн. на розрахунковий рахунок 0015, код класифікації доходів бюджету 22030101 "Судовий збір (Державна судова адміністрація України 050)" (ознака 80), МФО 834016, Банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, ЄДРПОУ - 37868870, отримувач - Бахмутське УК/м. Бахмут/22030101.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, який проживає за адресою: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 в дохід держави суму несплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 275,60 грн. на розрахунковий рахунок 0015, код класифікації доходів бюджету 22030101 "Судовий збір (Державна судова адміністрація України 050)" (ознака 80), МФО 834016, Банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, ЄДРПОУ - 37868870, отримувач - Бахмутське УК/м. Бахмут/22030101.

Повне судове рішення виготовлено 12 квітня 2018 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: