Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 589/2762/15-ц

провадження № 61-4276 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3,
третя особа-служба у справах дітей Шосткинської міської ради Сумської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Сумської області у складі суддів: Семеній Л. І., Шевченка В. А., Бойка В. Б., від 02 серпня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») подало до суду позовну заяву до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Шосткинської міської ради Сумської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що05 липня 2012 року між банком та відповідачемукладено договір про іпотечний кредит на суму 155 000,00грн для придбання квартири АДРЕСА_1. Позичальникзобов'язався повернути кредитні кошти до 05 липня 2022 року і сплатити 18% річних за користування кредитом.Кредит надано на 120 місяців з остаточним терміном погашення не пізніше 05 липня 2022 року.

У забезпечення виконання кредитних зобов'язань з відповідачемукладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_3передала придбану за кредитні кошти квартиру в іпотеку. Взятих на себе зобов'язань з вчасного повернення кредитних коштів позичальникне виконує, в зв'язку з чим станом на 22 червня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 134963,09 грн, тому банк просивдостроково стягнути з ОСОБА_3 вказаний борг шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, встановивши початкову ціну реалізації іпотечної квартири в розмірі 515800 грн, виселити відповідачата її сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що допущена відповідачем прострочена заборгованість за кредитним договором не завдає збитків банку та не змінює обсяг його прав, оскільки кінцевий строк виконання зобов'язань за кредитним договором спливає 05 липня 2022 року, крім того, вартість предмету іпотеки становить 515 800 грн, що у 3,5 разів перевищує розмір заборгованості боржника - 134 963,09 грн, та не є співмірним.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 05 липня 2012 року № 36-088 у сумі 134 963,09грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 05 липня 2012 року №1384, укладеним з ОСОБА_3, а саме: квартиру АДРЕСА_1,визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 515800 грн, але на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, із зазначеної квартири без надання їм іншого жилого приміщення; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не з'ясував всіх обставини справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Оскільки банком доведено порушення його права на вчасне повернення кредиту і процентів за його користування, а також права на першочергове задоволення своїх вимог на рахунок іпотеки, тому вимоги в частині стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню. Крім того, положеннями іпотечного договору передбачено право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх обов'язків перед банком. Задовольняючи вимоги позивача у частині виселення відповідачів суд апеляційної інстанції виходив з того, що іпотечне житло придбано за рахунок кредитних коштів, а тому відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житла.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що апеляційним судом належним чином не досліджено чи завдано її діями збитків банку та вказує, що вона не була належним чином повідомлена щодо вимоги банку про звільнення житлового приміщення.

У жовтні 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало до Вищого спеціалізованого суду України заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, у яких не погоджується з доводами касаційної скарги та просить її відхилити, а судове рішення апеляційного суду залишити без змін.

29 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

За змістом частини 1 статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини 1 статті33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною 6 статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті39 вказаного Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно із частиною3 статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом частини 1 статті41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За змістом частини 3 статті109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Таким чином, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Судами установлено, що спірну квартиру придбано за кредитні кошти, також установлено, що відповідач має перед банком прострочену заборгованість за кредитом.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що апеляційний суд помилково вважав доведеними обставини того, що своїми діями відповідач завдала збитків позивачу. Однак, з посиланням на частину 3 статті39 Закону України «Про іпотеку», суд зазначив, що вказане положення є оціночним, а тому має враховуватися в сукупності з іншими дослідженими матеріалами справи.Оскільки установлено, що відповідач має заборгованість перед банком, а умовами іпотечного договору передбачено право банку звернути стягнення на предмет іпотеки, тому вимоги у цій частині апеляційний суд обґрунтовано задовольнив.

Також позивач зазначає, що її належним чином не було повідомлено щодо вимоги банку про виселення із житлового приміщення. Однак зі змісту частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, частини третьої статті 33, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15.

Крім того, відповідач вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, оскільки не було повідомлено про розгляд справи третю особу - службу у справах дітей Шосткинської міської ради Сумської області. Однак матеріали справи містять рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, у якому зазначено про вручення його 26 липня 2016 року уповноваженій особі служби у справах дітей Шосткинської міської ради (а. с. 63).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, з урахуванням досліджених доказів, дійшов правильного висновку, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем, виникла заборгованість, яка підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статті 109 ЖК України та статей 575, 589 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, а тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Враховуючи, що рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Сторонами не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року у справі № 589/2762/15-ц зупинено виконання рішення апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія поновлює виконання рішення апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2016 року.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2016 року.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик