Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 752/5032/15-ц

провадження № 61-1763св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у складі суддів: Слободянюк С. В., Лапчевської О. Ф., Мазурик О. Ф.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»(далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про визнання кредитного договору частково недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що 27 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого за договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ним укладено договір споживчого кредиту, пунктом 4.1.1 якого передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань щодо повернення кредиту, процентів за користування кредитом у визначені строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 відсотка від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочки. Вказана пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Вказаний пункт договору є несправедливим, оскільки породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а саме: встановлює непропорційно велику суму компенсації вартості продукції у разі невиконання своїх зобов'язань споживачем. Розмір неустойки, обрахований на підставі пункту 4.1.1 договору, фактично складає 365 % річних від суми неповернутого кредиту, а розмір заявленої до стягнення пені перевищує суму основної заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його користування в 3,6 разів.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року (у складі судді Антонової Н. В.) позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано умови пункту 4.1.1 кредитного договору №СМ-SME801/043/2007 від 27 листопада 2007 року, укладеного між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1, несправедливими. Визнано пункт 4.1.1 кредитного договору в частині обов'язку ОСОБА_1 сплатити банку пеню в розмірі 1 відсотка від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочки за порушення прийнятих зобов'язань щодо повернення кредиту, процентів за користування кредитом у визначені строки недійсним. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно поданої до суду позовної заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, кредитором здійснено розрахунок заборгованості у розмірі 8 797 381 грн 76 коп., з яких 6 905 471 грн 14 коп. - пеня, обчислена у відповідності до пункту 4.1.1 кредитного договору. Таким чином, передбачений пунктом 4.1.1 договору порядок нарахування пені є таким, що встановлює непропорційно велику суму компенсацію внаслідок невиконання позичальником зобов'язань, що не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим. Наведені обставини в силу частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» становлять підставу визнання пункту 4.1.1 кредитного договору недійсним. Основна обставина, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, це наявність непропорційно великої суми компенсації внаслідок невиконання позичальником зобов'язань, що стало йому достеменно відомо з моменту отримання позовної заяви про стягнення заборгованості. Підстав стверджувати, що до вказаного часу, зокрема і з моменту укладення кредитного договору, ОСОБА_1 міг достеменно встановити, що розмір пені буде непропорційно великим, немає, оскільки ставка пені прив'язується до суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань, розмір яких був чітко зафіксований лише в момент здійснення розрахунку боргу при звернені до суду. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що строк позовної давності підлягає обчисленню не з дати укладення кредитного договору, а з моменту звернення кредитора до позичальника із позовом про стягнення кредитної заборгованості.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позичальник з умовами кредитного договору ознайомлений, підписавши договір, погодився з його умовами без застережень, зауважень. Умовами кредитного договору передбачено обов`язок позичальника повернути кредитору у повному обсязі існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов`язань за договором - понести штрафні санкції. Отже, умови договору кредиту, в тому числі і спірний його пункт, достеменно були відомі позивачу з часу укладення й підписання кредитного договору, тобто з 27 листопада 2007 року. Із позовом позивач мав звернутися до суду до 27 листопада 2010 року, проте пропустив вказаний строк та заяви щодо поновлення строку позовної давності не подав. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що розмір неустойки, обрахований на підставі пункту 4.1.1 кредитного договору, фактично складає 365 % річних від суми неповернутого кредиту, а розмір заявленої до стягнення пені перевищує суму основної заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його користування в 3,6 разів. Підтвердженням застосування до нього непомірно великого розміру відповідальності за порушення умов кредитного договору є позовна заява кредитора про стягнення кредитної заборгованості, подана до суду у жовтні 2014 року. Тобто, нікчемні умови пункту 4.1.1 кредитного договору застосовано кредитором лише з моменту подання позову про стягнення боргу, в якому у тому числі нараховано пеню, що є поважною причиною пропуску строку позовної давності. Поважність причин пропуску строку позовної давності перевіряється судом не виключно за письмовою заявою сторони у справі, що пропустила вказаний строк, а й за усними доводами, які підтверджено відповідними доказами. Крім того, станом на дату укладення кредитного договору була чинною частина четверта статті 258 ЦК України, за змістом якої позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину. Несправедливі умови кредитного договору (пункт 4.1.1.) є нікчемними, а тому до заявлених ним вимог про визнання недійсним пункту 4.1.1. кредитного договору застосовується позовна давність у 10 років. Крім того, позовна давність перервалася визнанням ним свого боргу, оскільки наявність позову до нього про стягнення заборгованості за кредитом підтверджує його зобов'язання за кредитним договором.

У запереченні на касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначає, що ОСОБА_1 погодився з умовами договору під час його підписання, застережень щодо змісту правочину не висував та від укладення договору на таких умовах не відмовився, а тому зобов'язаний виконувати ці умови.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 27 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №СМ-SME801/043/2007.

Пунктом 4.1.1 кредитного договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредиту, процентів за користування кредитом у визначені строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 відсотка від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочки. Вказана пеня сплачується додатково до прострочених сум.

27 червня 2012 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно умов якого право вимоги за договором №СМ-SME801/043/2007 перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

У жовтні 2014 року у зв'язку з неналежністю виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитом ТОВ «ОТП Факторинг Україна»звернулося до суду із позовом про стягнення з позичальника кредитної заборгованості.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов᾽язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п'ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п᾽ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов᾽язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Судами встановлено, що пункт 4.1.1 кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 1 відсотка від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов᾽язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п᾽ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов᾽язань за спірним договором.

Таким чином, право, за захистом якого позивач звернувся до суду, є порушеним. Разом з тим, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року.

ОСОБА_1 є стороною кредитного договору, який містить оспорювану умову про сплату пені (пункт 4.1.1.), тобто обізнаний щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 4.1.1. кредитного договору почався 27 листопада 2007 року та закінчився 27 листопада 2010 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо збільшеної тривалості позовної давності у справі згідно частини четвертої статті 258 ЦК України є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно частини четвертої статті 258 ЦК України (чинній на момент укладення кредитного договору) позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину.

Відповідно до положень частин другої та третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Договір, що містить несправедливі умови, може бути визнано недійсним на підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто такий правочин є опорюваним, а не нікчемним в силу закону, а тому положення частини четвертої статті 258 ЦК України (чинній на момент укладення кредитного договору) не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, частину четверту статті 258 ЦК України виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-VI, який набрав чинності 15 січня 2012 року. За змістом пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4176-VI особа має право звернутися до суду з позовом про застосування наслідків нікчемного правочину протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто до 15 січня 2015 року. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у березні 2015 року.

Не перервалася позовна давність у справі й визнанням боргу, оскільки положення статті 264 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик