Справа №265/5154/17
Провадження №2/265/128/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

за участю секретарів судового засідання - Тулянкіної М. М., Гусєвої К. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу № 265/5154/17 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

за участі:

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із позовом про визнання за нею права користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона з 2010 року проживала разом із ОСОБА_5 АДРЕСА_1, як чоловік та дружина, з якими також мешкав дядько ОСОБА_5 - ОСОБА_6 Додавала, що наймачем такої квартири був дідусь ОСОБА_5 - ОСОБА_7 При цьому на момент її вселення у цій квартирі були зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як члени сім'ї наймача. Зазначала, що вона із своїм цивільним чоловіком, ОСОБА_5, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, робили поточний ремонт у квартирі, сплачуючи за нею комунальні платежі, та разом доглядали за хворим ОСОБА_6, який згодом помер. Після цього вона разом із ОСОБА_5 продовжили мешкати однією сім'єю у спірній квартирі. Оскільки ОСОБА_5 залишився єдиним зареєстрованим у АДРЕСА_11, цивільною дружиною якого була позивачка, яка постійно проживала із ним, то вона вважає, що набула право користування таким житлом. Тому коли ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_5 вона продовжили проживати у спірній квартирі, сплачуючи за неї комунальні платежі. Таким чином просила суд визнати за нею право користування АДРЕСА_2, оскільки вона вселилась в таку квартиру як член сім'ї наймача зі згоди членів сім'ї такого наймача, однак останній було відмовлено в укладені договору найму спірного житлового приміщення, тому вона змушена звертатись до суду.

Згідно із письмовими запереченнями представник відповідача, яка діє на підставі довіреності, вважала, що поданий позов не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що позивачка не довела, що вона є членом родини наймача та має право на користування спірною квартирою. Вказувала, що у паспорті позивачки немає відмітки про розірвання її шлюбу із ОСОБА_8, місце реєстрації яка не міняла, будучи зареєстрованою у ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому наймачем АДРЕСА_3 був ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року, після чого особовий рахунок не був переоформлений на інших зареєстрованих в квартирі осіб. При цьому досі у такій квартирі залишається зареєстрованим ОСОБА_5, який помер. При цьому за даними департаменту міського майна Маріупольської міської ради позивачка не знаходиться на квартирному обліку щодо поліпшення житлових умов. Зазначала, що таким чином ОСОБА_1 членом родини наймача не була та не набула права користування спірною квартирою. Просила відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні позивачка та її представники, які діють на підставі договору, повністю підтримали наведені обґрунтування позову та просили суд заявлені вимоги задовольнити.

Також ОСОБА_1 в судовому засіданні додала, що мешкає саме з травня 2010 року в АДРЕСА_3, де мешкала без своїх двох дітей, які залишались мешкати разом із її матір'ю. Визнавала, що ОСОБА_5 не звертався до відповідних органів для проведення її реєстрації в спірній квартирі.

Представник відповідача, яка діє на підставі довіреності, просила суд розгляд справи провести за її відсутності, при цьому проти заявлених вимог не заперечуючи в разі їх доведеності належними доказами.

Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Так за ч. 1 ст. 64 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК) члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

На підставі ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно із ч. 2 ст. 65 ЖК особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

На підставі ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 106 ЖК повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

При цьому за ст. 61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

На підставі ст. 63 ЖК предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

На підставі п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами) вказано, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно із п. 13 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)», оскільки за ст. 64, 65 ЖК наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

В аналізу перелічених норм, враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, суд дійшов того, що в осіб, які в установленому законом порядку вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача.

Матеріалами справи встановлено, що відмова позивачці від компетентних органів у проведенні переоформлення договору найму АДРЕСА_3 на ОСОБА_1 підтверджується зверненнями позивачки 29 травня 2017 року до ЖКП «Азовжитлокомплекс» та 30 травня 2017 року до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради (а. с. 23, 25)

Так, зокрема, Центр адміністративних послуг Лівобережної районної адміністрації у своїй відмові ОСОБА_1 зазначив, що позивачка зареєстрована за іншою адресою, та докази її споріднення із наймачем АДРЕСА_3 відсутні (а. с. 26).

При цьому за копіями від 29 липня 2016 року та від 9 червня 2017 року особового рахунку на трикімнатну АДРЕСА_3, що відноситься до державної форми власності, вбачається, що таке житлове приміщення було отримано згідно із ордером від 1 серпня 1969 року його наймачем ОСОБА_7 (в особовому рахунку зазначено, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року). Також з таких копій вбачається, що в АДРЕСА_4 прописані: з 1980 року - ОСОБА_6 (син наймача), а з 1984 року - ОСОБА_5 (онук наймача) (а. с. 8, 49).

В свою чергу з паспорту ОСОБА_1 вбачається, що вона з 19 липня 2007 року зареєстрована АДРЕСА_12 (а. с. 6).

Вказане також підтверджується відомостями з Лівобережного відділу надання адміністративних послуг від 5 жовтня 2017 року (а. с. 50).

Судом було встановлено, що за чинним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14 червня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було розірвано.

Натомість згідно із паспортом ОСОБА_1 вбачається, що відомостей про розірвання її шлюбу, укладеного 9 липня 2004 року із ОСОБА_8, немає (а. с. 6).

Вказане на думку суду свідчить про небажання позивачки вносити відповідні зміни до свого паспорту для підтвердження державними установами факту розірвання її шлюбу із ОСОБА_8

Також згідно із актовим записом № 1299 від 29 жовтня 2013 року про смерть видно, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_7

Відповідно ж до актового запису № 1515 від 2 вересня 2015 року про смерть вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_8

Суд при цьому вказує, що з копії особового рахунку на спірну квартиру, наданого суду вже 9 червня 2017 року зареєстрованими АДРЕСА_13 досі рахувались вже померлі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а. с. 49).

Також суд зазначає, що з відповіді вже від 5 жовтня 2017 року Лівобережного відділу надання адміністративних послуг вбачається, що АДРЕСА_1 досі рахується зареєстрованим у такому житлі ОСОБА_5 (а. с. 50).

Вказане на думку суду свідчить про небажання позивачки вносити відповідні зміни до особового рахунку на спірне житло внаслідок смерті спочатку ОСОБА_6, а потім - ОСОБА_5

З копій наданих позивачкою квитанцій вбачається, що остання провела 16 серпня 2016 року оплату коштів за послуги з водопостачання, теплопостачання, квартплати, газопостачання та вивозу сміття по АДРЕСА_3 (а. с. 14-19).

Також ОСОБА_1 надала суду копії квитанцій на АДРЕСА_3 про сплату 3 травня 2017 року витрат за послуги з теплопостачання та квартплати, а 11 серпня 2017 року - витрат з квартплати, теплопостачання, газопостачання та вивозу сміття (а. с. 20, 35-38).

В той же час за наданих суду копій особових рахунків на спірну квартиру вбачається, що на АДРЕСА_3 рахується борг в сумі 6513,33 грн.

З урахуванням цього, а також того, що ОСОБА_1 надала суду квитанції про проведення оплати комунальних послуг на спірну квартиру лише за три дні (16 серпня 2016 р., 3 травня 2017 р., 11 серпня 2017 р.), не надавши жодних доказів на підтвердження проведення нею оплати комунальних платежів протягом 2010-2015 років, коли вона за її свідченнями вже мешкала в АДРЕСА_3, вказане свідчить, що в цій частині позивачкою не було підтверджено ведення спільного бюджету із ОСОБА_5 за його життя.

За актом від 12 січня 2017 року, складеним представниками КСН «Центральний», вбачається, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрована АДРЕСА_14 однак за свідченнями сусідів: ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_9, - мешкає з 2009 року АДРЕСА_5 (а. с. 13, 87).

Допитаний в суді в якості свідка ОСОБА_10 вказував, що він мешкає у АДРЕСА_6 та був другом померлого ОСОБА_5, який мешкав у АДРЕСА_15 такого будинку. Зазначав, що він ходив у гості до ОСОБА_5, зустрічався із ним на святах. При цьому завжди із ОСОБА_5 була ОСОБА_1, яка фактично меншала разом із ОСОБА_5 на протязі 8 років в дальній кімнаті в АДРЕСА_4, а ОСОБА_6 мешкав в іншій ізольованій кімнаті. Додавав, що позивачка та ОСОБА_5 разом робили ремонт у такому житлі, готували їжу, ходили за покупками, витрачали спільні кошти на придбання речей.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та чоловік останньої, ОСОБА_12, зазначали, що вони мешкають у АДРЕСА_7. Як сусіди вони знають, що ОСОБА_1 мешкає одна поверхом нижче у АДРЕСА_15 такого будинку, яка до цього мешкала там спільно із ОСОБА_5 десь 8 років, бо вони бачили, як ОСОБА_1 та ОСОБА_5 разом ходили за покупками, спільно проводили час, як дружина та чоловік. Додавала, що спочатку ОСОБА_6, а потім ОСОБА_5 померли. При цьому підтвердила, що у позивачки є двоє дітей, які з нею натомість не мешкають.

Свідок ОСОБА_13 в суді вказувала, що ОСОБА_1 не мешкає біля 8-9 років за місцем реєстрації позивачки, АДРЕСА_8, де натомість мешкали її неповнолітні діти разом із матір'ю ОСОБА_1, бабусею дітей.

З наданих свідчень, крім іншого, вбачається, що ОСОБА_1 фактично мешкає протягом останніх майже 10 років без своїх двох неповнолітніх дітей, спочатку із цивільним чоловіком, а потім сама - АДРЕСА_1, що ставить на думку суду під сумнів постійний характер такого проживання у спірному житловому приміщенні ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5

Акти щодо свідчень ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_14 суд не приймає до уваги через те, що вказані акти належним чином не посвідчені, особи, що в них розписались, не перевірені, а ОСОБА_11 та ОСОБА_14 в судовому засіданні не були допитані в якості свідків (а. с. 10-12).

Також суд не приймає як доказ надані позивачкою копії фотознімків осіб чоловічої статі, з яких не вбачається, кому такі знімки належать.

Таким чином суд, розглянувши справу, дійшов висновку, що належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що позивачка вселилась у спірну квартиру в у встановленому законом порядку, немає, бо докази того, що за своє життя померлий наймач АДРЕСА_3, ОСОБА_7, або члени його родини, ОСОБА_6 чи ОСОБА_5, мали намір зареєструвати ОСОБА_1 в спірному житлі, чи приймали для цього заходи - відсутні.

Викладене свідчить, що при вселенні позивачки в спірну квартиру між нею, наймачем квартири та членами його сім'ї не було обумовлено, що ОСОБА_1 отримає самостійне право користування спірною квартирою, бо письмової згоди на її вселення у АДРЕСА_3 наймач не давав.

Також ОСОБА_1 в суді не підтвердила, що вона несла нарівні із іншими зареєстрованими особами витрати по утриманню такої квартири.

Суд крім цього зауважує, що ОСОБА_1 не була членом сім'ї наймача, бо на момент ймовірного вселення у АДРЕСА_3 вона перебувала у офіційному шлюбі із ОСОБА_8, з яким розлучилась лише у 2011 році, а наймач спірної квартири, ОСОБА_7, помер ще у ІНФОРМАЦІЯ_9

Суд також зазначає, що жодними доказами не було підтверджено посилання позивачки на те, що вона заселилась у АДРЕСА_4 ще коли був живий наймач такого житла, ОСОБА_7, через що суд вважає недоведеним свідчення позивачки, що вона постійно проживала із наймачем спірної квартири або вела із ним спільне господарство.

При цьому ані ОСОБА_6, ані ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7 відповідно до ст. 106 ЖК не переоформили на себе договір найму АДРЕСА_3, тому квартира досі рахується за ОСОБА_7

Сама по собі обставина, що тривалий час за свідченнями свідків ОСОБА_1 мешкала разом із ОСОБА_5 як чоловік та дружина, не може свідчити про те, що позивачка набула права користування АДРЕСА_3, бо наймачем такого житла залишався саме ОСОБА_7

Також суд вказує, що ОСОБА_1 за своїм місцем реєстрації увесь цей час зберігала та досі зберігає право на користування іншим житлом, що є суттєвою обставиною.

Тому на підставі переліченого суд дійшов переконання, що ОСОБА_1, не будучи членом родини померлого наймача АДРЕСА_3, не отримавши фактичної згоди на своє вселення до такої квартири від зареєстрованих у ній осіб, маючи при цьому право користування АДРЕСА_9, тим самим будучи забезпеченою іншим житлом, не набула самостійного права на користування АДРЕСА_4 на підставі ст. 64, 65 ЖК.

Аналогічні правові позиції були висловлені Верховним Судом України у його судових рішеннях від 20 травня 2009 року по справі № 6-22130св07, від 30 вересня 2009 року по справі № 6-3634св08, від 17 листопада 2010 року по справі № 6-38364св10 та від 11 липня 2012 року по справі № 6-60цс12.

Таким чином через їх недоведеність, у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадках, передбачених ст. 354 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя.

Позивачка: ОСОБА_1, АДРЕСА_10, ІПН: НОМЕР_1.

Відповідач: Виконавчий комітет Маріупольської міської ради, пр. Миру 70, м. Маріуполь, .

Повний текст судового рішення складено 10 квітня 2018 року.

Суддя І. Г. Мельник