Постанова

Іменем України

2 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 367/5612/15-ц

провадження № 61-3045св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на рішення апеляційного суду Київської області від 9 червня 2016 року у складі суддів: Лащенка В. Д., Сушко Л. П., Кулішенка Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (далі - ДП «Укрспирт») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 10 вересня 2014 року по 1 липня 2015 року ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ДП «Укрспирт», працював на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності.

Позивач зазначив, що 1 липня 2015 року йому надали наказ про звільнення у зв'язку із скороченням штату. Вважав дії відповідача незаконними, оскільки його не попередили про звільнення не пізніше ніж за два місяці, фактичного скорочення на підприємстві не відбулось.

Просив скасувати наказ про звільнення та поновити його на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 грудня 2015 року у складі судді Карабази Н. Ф. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач був звільнений з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки в результаті скорочення штату на підприємстві, було скорочено не тільки посаду позивача, а відбулась повна ліквідація відділу, в якому він працював, тобто ніхто з осіб, які працювали у відповідному структурному підрозділі відносно кого дана особа могла б мати переважне право на залишення на роботі не був залишений працювати у відповідача. Позивач був повідомлений за два місяці про наступне звільнення. Окрім того, в день вручення наказу про звільнення позивачу було надано перелік усіх наявних на підприємстві вакантних посад, за рахунок яких він мав можливість реалізувати належне позивачу право на залишення на роботі, але не виявив бажання працевлаштовуватися на запропонованих адміністрацією підприємства посадах.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 9 червня 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 грудня 2015 року скасованота ухвалено нове рішення.

Позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ДП «Укрспирт» від 1 липня 2015 року № 150-к про звільнення ОСОБА_4

Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності з 1 липня 2015 року.

Стягнуто з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57 895,24 грн та 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди (всього - 58 895,24 грн).

Стягнуто з ДП «Укрспирт» у дохід держави судовий збір в сумі 2 238,91 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів виконання вимог частини другої статті 40, статті 49-2 КЗпП України щодо дотримання порядку попередження позивача про наступне вивільнення за два місяці та пропозиції надання іншої роботи на тому самому підприємстві. ДП «Укрспирт» при розірванні трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України порушено вимоги чинного трудового законодавства.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДП «Укрспирт» просить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково визнав незаконним наказ від 1 липня 2015 року № 150-к повністю, оскільки ним було припинено трудовий договір не тільки з позивачем, а й з іншими працівниками. Також було відкрито апеляційне провадження без сплати судового збору та не вирішено питання розподілу судових витрат. Висновки апеляційного суду про порушення ДП «Укрспирт» частини другої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України не відповідають обставинам справи. Апеляційний суд помилково задовольнив вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки вона необґрунтована та не зазначено, в чому саме полягає заподіяння позивачу такої шкоди ДП «Укрспирт».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір, до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, що наказом ДП «Укрспирт» від 10 вересня 2014 року № 335-К ОСОБА_4 був призначений на посаду інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності.

Наказом ДП «Укрспирт» від 1 липня 2015 року № 150-к позивач звільнений з посади з 1 липня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

13 лютого 2015 року Міністерство аграрної політики та продовольства України звернулося до керівника ДП «Укрспирт» з листом № 37-32-3-13/1976 щодо проведення оптимізації кадрів ДП «Укрспирт» шляхом їх скорочення з метою зменшення адміністративних витрат.

5 березня 2015 року на виконання листа Міністерства аграрної політики та продовольства України, ДП «Укрспирт» був прийнятий наказ № 95 «Про внесення змін до штатного розпису», у результаті чого посада інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності, яку обіймав позивач, була скорочена.

23 квітня 2015 року позивач був попереджений про майбутнє звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників підприємства у телефонному режимі (а. с. 81).

Листом від 23 квітня 2015 року № 01-2-1/101 позивачу було направлено за місцем реєстрації повідомлення про наступне звільнення, у якому повідомлено про відсутність вакантних посад в апараті, що відповідають кваліфікації позивача, а також вакантних нижчеоплачуваних робіт. Конверт з листом повернувся до підприємства з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Станом на 24 квітня 2015 року у ДП «Укрспирт» було 5 вакансій, а в різних структурних підрозділах підприємства станом на 12 червня 2015 року - 257 вакансій.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Указаний висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що з доповідної записки начальника відділу кадрів ДП «Укрспирт» від 26 червня 2015 року про те, що ОСОБА_4 23 квітня 2015 року в телефонному режимі було попереджено про скорочення з його подальшим звільненням, не вбачається інформації про те, що позивачу були запропоновані всі наявні на підприємстві вакантні посади.

Крім того, зазначена доповідна записка, за підписом начальника відділу кадрів ОСОБА_5, була складена 26 червня 2015 року, тобто після спливу двох місяців після направлення повідомлення позивачу, яке відбулось 23 квітня 2015 року.

Інших належних доказів на підтвердження персонального попередження позивача про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці, відповідачем до суду надано не було.

Лист ДП «Укрспирт» № 01-2-1/101 про наступне звільнення позивач не отримав.

Також в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивачу були запропоновані всі вакансії ДП «Укрспирт» станом на 12 червня 2015 року.

Наявний в матеріалах справи акт ДП «Укрспирт» про відмову ОСОБА_4 ознайомитись з переліком запропонованих адміністрацією підприємства вакантних посад був складений підприємством 1 липня 2015 року, тобто в день звільнення позивача.

Наведені обставини спростовують доводи касаційної скарги про те, що ДП «Укрспирт» не було порушено вимог частини другої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України.

Не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги щодо помилкового визнання незаконним наказу від 1 липня 2015 року № 150-к повністю, оскільки рішенням апеляційного суду визнано незаконним наказ в частині звільнення ОСОБА_4

Доводи скарги щодо відкриття апеляційного провадження без сплати судового збору та не вирішення питання розподілу судових витрат не є підставою для скасування рішення суду, а питання розподілу судових витрат може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення.

Задовольняючи вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», та незаконності звільнення позивача, зважаючи на принцип розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн, вважаючи таку суму достатньою для компенсації моральних страждань позивача.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками апеляційного суду.

Встановивши, що при розірванні трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідачем порушено вимоги чинного трудового законодавства, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2016 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Київської області від 9 червня 2016 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання (дію) цього рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання (дію) рішення апеляційного суду Київської області від 9 червня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. С. Висоцька С. П. Штелик