Провадження № 2/750/332/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2018 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі :

головуючого судді - Литвиненко І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Юрченко І. В.,

за участю позивача, представників позивача, представника відповідача, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання зобов'язання припиненим

в с т а н о в и в :

24.11.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та просив визнати зобов'язання ОСОБА_1 за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток від 30 грудня 2015 року, що була укладена між позивачем та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», припиненими шляхом їх належного виконання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 грудня 2015 року між сторонами була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток. Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди, Банк надає Позичальнику строковий кредит в сумі 9 083,14 грн на строк 24 місяці з 30.12.2015 р. по 31.12.2017 р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 9083,14 грн в обмін на зобов'язання Позичальника з повернення кредиту, сплати процентів в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в Заяві строки. Згідно з п.2.3 Генеральної угоди, для надання послуг Банк видає Позичальнику платіжну картку. На виконання умов Генеральної угоди 30 грудня 2015року Банком була видана позивачу кредитна картка № НОМЕР_1 та встановлений кредитний ліміт в сумі 9 083,14 грн. Залишок боргу за кредитом по кредитній картці № НОМЕР_1 станом на 15.08.2016 року становив - 6 143, 59 грн. 17.08.2016 року позивач вніс через касу Відділення «Головне» Чернігівського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» готівкою грошові кошти у розмірі 6 201,46 коп., після чого залишок грошових коштів після вказаної операції складав - 57, 87 грн. 23.08.2016 року з кредитної картки № НОМЕР_1 Банком були списані проценти за користування кредитним лімітом в сумі 2, 52 грн та 55, 35 грн. Після вказаної операції залишок грошових коштів на вказаній кредитній картці станом на 23.08. 2016 року складав - 0, 00 грн. 25.08.2016 р. по кредитній картці № НОМЕР_1 з'явилася сума у розмірі З 600, 00 грн з розшифровкою: «дебетна частина Р2Р перевода», із відповіді відповідача позивач дізнався про те, що в результаті службової перевірки було встановлено, що ним 17.08.2016 р через касу відділення Банку, яке знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Серьожнікова, 6 здійснювалось поповнення картки № НОМЕР_1 у сумі 6201,46 грн, але за фактом вніс до каси суму 2 601, 46, під час звірки каси утворилась нестача у розмірі 3 600 грн та з'ясувалось, що касир помилково зарахувала на картку грошові кошти у сумі 6201, 46 грн. Позивач вважає, що Банком допущено грубе порушення чинного законодавства, а саме: перекладено на нього, як клієнта та споживача послуг Банку, відповідальність за винні дії свого працівника - касира, який за недостачу повинен був відповідати згідно до вимог КЗпП України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.11.2017 року відкрите провадження у справі.

Представник відповідача 12.02.2018 року надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Посилаючись на наступне. залишок боргу за кредитом станом на 15.08.2016 року складав -6143,59 грн. 17 серпня 2016 року, відповідно до виписки про рух грошових коштів, на кредитну картку НОМЕР_1 були зараховані кошти в сумі 6201,46 грн. Після вказаної операції залишок грошових коштів на кредитній картці складав - 57,87 грн. 23 серпня 2016 року, відповідно до виписки про рух грошових коштів, з кредитної картки НОМЕР_1 банком були списані проценти за користування кредитним лімітом в сумі 2.52 грн. та 55,35 грн. Після вказаної операції залишок грошових коштів на кредитній картці станом на 23 серпня 2016 року складав - 0,00 грн. 25 серпня 2016 року з метою відобрабраження в бухгалтерському обліку некоректної операції по касі за 17.08.2016 року при внесенні готівкових коштів на кредитну картку НОМЕР_1 було дебетовано вказаний рахунок на суму 3600,00 грн. Так, в результаті службової перевірки було встановлено, що 17.08.2016 року ОСОБА_1 через касу відділення банку, яке знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Серьожнікова. 6 здійснювалося поповнення картки НОМЕР_1 у сумі 6201,46 грн., але фактично позивачем було внесено в касу суму 2601,46 грн. Під час звірки каси утворилася недостача коштів у сумі 3600,00 грн. та з'ясувалося, що казсир помилково зарахувала на картку грошові кошти у сумі 6201,46 грн, замість фактично нааданих позивачем коштів у сумі 2601,46 грн. Факт внесення готівки у розмірі 2602,00 грн. підтверджується матеріалами відеоспостереження, з яких чітко вчабається, що позивачем касиру було надано 14 купюр з яких 13 купюр номіналом по 200 грн. та 1 купюра номіналом 2 грн.,а у відповідності до п. 1.1.2.1.10 Умов та правил надання банківських послуг, у разі помилкового зарахування коштів на картрахунок власник зобов'язаний повернути ці кошти і доручає Банку повернути їх шляхом списання з відповідного картрахунка.

Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач пояснив, що передав для погашення боргу по своєму картковому рахунку 12 купюр по 500 грн, 1 купюру 200 грн та 1 купюру номіналом 2 грн.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

30 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток (а.с. 6). Згідно із п. 2.1 Генеральної угоди, Банк надає Позичальнику строковий кредит в сумі 9083 грн 14 коп. на строк 24 місяці з 30.12.2015 р. по 31.12.2017 р., шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 9 083, 14 грн в обмін на зобов'язання Позичальника з повернення кредиту, сплати процентів в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в Заяві строки. Відповідно з п. 2.3 Генеральної угоди, для надання послуг Банк видає Позичальнику платіжну картку.

Залишок боргу за Генеральною угодою від 30.12.2015 станом на 15.08.2016 року становив - 6 143, 59 грн. (а.с. 7). Як вбачається із виписки по рахунку від 09.12.2016 року, 17.08. 2016 року позивачем поповнено готівкою свою карту у Відділенні «Головне» Чернігівського РУ ( м. Чернігів, вул. Серьожнікова, 6) на суму 6201,46 грн. Залишок грошових коштів після вказаної операції складав 57, 87грн. 23.08.2016 року з кредитної картки № НОМЕР_1 Банком були списані відсотки за прострочений кредит в сумі 2,52 грн та відсотки за користування кредитним лімітом - 55,35 грн. Після вказаної операції залишок грошових коштів на вказаній кредитній картці станом на 23.08. 2016 року складав - 0, 00 грн. (а.с. 7).

25.08.2016 р. по кредитній картці № НОМЕР_1 відповідачем зазначається операція SAMDNWFC3 - «8284/CP 4025855&YEAR=2016 дебетная часть р2р перевода», на підставі якої відповідачем було дебетовано рахунок позивача на 3600 грн (а.с. 7).

Згідно із п. 15.5 Положення про організацію касової роботи у відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 55-73), при виявленні недостачі або надлишків при звірці залишків каси відділення автоматично формуються коректувальні проводки в операційний день банку на рахунки недостачі і надлишків першого матеріально відповідальної особи (касира) і суми розбіжностей фіксуються в акті про недостачу/надлишки.

Такого акту недостачі на суму 3600 грн та акту надлишків на суму 600 грн суду надано не було. Представником відповідача надано акт прийому передачі цінностей від 17.08.2016 року (а.с. 74), в якому вказано в національній валюті сума за даними книг обліку - 1890620,50; фактична наявність - 1890620,50; сума контр. перерахування - 1890620,60; в графі + надлишки, - недостачі вказана сума 3000 грн ( без зазначення мінуса та плюса), суд вважає, що це неналежний доказ на підтвердження недостачі станом на 17.08.2016 року, у зв'язку із тим, що в в. 15.5 Положення йдеться саме про акт недостачі чи акт про надлишки, а не про акт прийому-передачі цінностей.

23.08.2016 року відповідачем було прийнято рішення у формі службової записки про відрахування за картою НОМЕР_1 за помилковою касовою операцією в ПК Приват-48 та повернення на рахунок 2865 ОСОБА_3, автором цієї служзбовоїї записки була ОСОБА_3 - касир, яка приймала грошові кошти від позивача, дата транзакції вказана - 17.08.2016, сума транзакції- 3600 грн, причиною для такої транзакції вказане те, що ОСОБА_1 поповнював карту на 6201,46 грн, ця сума була заведена для проводки, по факту в касу вніс - 2602 грн, що підтверджується матеріалами відео спостереження, також в строці «регулювання каси» зазначено, що при звірці каси винесли суму 3000 грн на рахунок недостачі касира (а.с. 75).

Не дивлячись на те, що в прийнятому рішенні відповідача зазначається сума недостачі - 3000 грн, у відповіді на адресу позивача від 01.12.2016 року (а.с. 8), відповідач зазначає про те, що в результаті службової перевірки було встановлено, що позивачем 17.08.2016 р через касу відділення Банку, яке знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Серьожнікова, 6 здійснювалось поповнення картки № НОМЕР_1 у сумі 6201, 46 грн, але за фактом він вніс до каси суму 2601,46 грн. Під час звірки каси утворилась недостача у розмірі 3600,00 грн та з'ясувалось, що касир помилково зарахувала на картку грошові кошти у сумі 6201, 46 грн, замість суми 2 601,46 грн. На підставі вищезазначеного, 25.08.2016 р. із картки № НОМЕР_1 Банком було списано суму у розмірі 3600 грн на погашення недостачі

Відповідно до виписки з карткового рахунку ОСОБА_4 у філії Чернігівського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 10.01.2018, йому було видано готівкою 15.08.2018 року 7500 грн. (а.с. 166)

Допитаний в якості свідка батько позивача ОСОБА_4, який є батьком позивача, пояснив про те, що вони з сином прийшли до відділення Приватбанку для погашення боргу за кредитною картою сина, попередньо, знявши у відділенні Ощадбанку грошові кошти в сумі 7500 грн із рахунку свідка, сума була більшою шести тисяч, квитанція видавалась сину та ще одна залишалась у касира.

Свідок ОСОБА_3, яка є касиром у відділенні відповідача повідомила, що позивач передав папірець, на якому була вказана сума, а також передані кошти, однак кошти були передані в сумі 2600 грн, 13 купюр номіналом 200 грн та купюра в дві грн., помилково було зазначено касиром, що мало місце погашення 6201,47 грн. По завершенню робочого дня було зазначено недостачу в сумі 3000 грн. При перегляді відеозапису, прийшла до висновку, що саме ця операція була занесена помилково. На питання головуючого, чому було зазначена недостача в сумі 3000 грн, а з рахунку позивача прийнято рішення про списання 3600 грн, повідомила, що можливо було виявлено надлишкові кошти в касі в сумі 600 грн., також пояснила, що один екземпляр квитанції віддала позивачу, а інший був у неї, мабуть загубився при проведенні службового розслідування.

Суд не бере до уваги показання цих свідків на підставі ч. 2 ст. 78 ЦПК України, крім того, обидва свідка заінтересовані в результатах розгляду справі.

Із наданого відеозапису відповідача не вбачається, що позивачем передано касиру ОСОБА_3 13 купюр по 200 грн та одну купюру 2 грн, а всього 2602 грн, касир перераховує купюри, не перекладаючи їх на стіл, не перекладає їх в машинку для рахунку банкнот, а перераховує їх таким чином, що кожна наступна купюра залишається під першою купюрою, далі грошові кошти взагалі зникають із об'єктива камери декілька разів, надана суду відео зйомка відповідачем (а.с. 90) не дозволяє суду зробити висновок якими купюрами було передано касиру кошти та в якій сумі, а отже рішення відповідача у формі службової записки від 23.08.2016 року не відповідає дійсним обставинам та є припущенням касира та посадових осіб відповідача, що підписали службову записку (а.с. 75), так як в ньому йде посилання на саме відеозапис, який наданий та оглянутий судом, крім того, рішення містить розбіжність, а саме: було встановлено недостачу 3000 грн, а зроблено висновок, що помилковою операцією є саме операція щодо зарахування зайвих коштів - 3600 грн на рахунок позивача, при цьому жодного рішення на вимогу суду щодо наявності виявлених надлишкових коштів в сумі 600 грн за 17.08.2016, представником відповідача не надано.

Відповідно до ч.. 6 ст. 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

На ухвалу суду від 22.02.2018 року. відповідачем не надано другого примірника чеку ( квитанції) від 17.08.2016 про прийняття готівки касиром банку від ОСОБА_1 на суму 6201 грн 46 коп, у зв'язку із тим, що він відсутній у Банку (а.с. 129), причини такої відсутності відповідачем не зазначено. Хоча представник відповідача не заперечував, що в квитанції зазначена та ж сума - 6201,46 грн, що і у виписці по рахунку за 17.08.2016.

Отже, суд вважає, за відсутності квитанції, належним доказом щодо прийняття коштів на поповнення рахунку ОСОБА_1 по справі є саме відображення у виписці по рахунку позивача про розмір грошових коштів прийнятих від нього 17.08.2016 року в сумі 6201,46 грн (а.с. 7, 25). Подальші транзакції по рахунку з 25.08.16 були проведені безпідставно, в тому числі дебетування рахунку позивача на суму 3600 грн, оскільки на підставі відеозапису, наданого суду неможливо зробити висновок про помилкове зарахування коштів на картрахунок позивача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, на підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку, що зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток від 30 грудня 2015 року ОСОБА_1 виконав в повному обсязі, що є підставою для задовлення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 206, 258, 259, 265, 289, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання зобов'язання припиненим задовольнити.

Визнати зобов'язання ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток від 30.12.2015 року припиненими шляхом їх належного виконання.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення виготовлено 16.04.2018.

Суддя І.В. Литвиненко