РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16926/17

пр. № 2/759/2785/18

28 березня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді П'ятничук І.В.,

за участі секретаря Медвідчук В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3

3-я особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васильєвої Наталія Іванівни

про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась 10.11.2017 р. з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом про визнання договору дарування недійсним та просила суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом КМНО Васильєвою Н.І. серія та номер 2404 від 27 грудня 2016 р.

В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що вона - ОСОБА_1 з 1979 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, вказаний шлюб відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17 травня 2013 р. було розірвано. З 1979 р. як вказує позивач, вона з відповідачем проживали з батьками відповідача в будинку за адресою: АДРЕСА_1, вказаний будинок належав батькам відповідача. Після смерті батьків відповідач успадкував в 1987 р. ? частину вказаного будинку, а в 1992 р. ? вказаного будинку з надвірними будівлями та спорудами. За час спільного проживання даний будинок також зазнав істотних змін, було зроблено і капітальний ремонт будинку, поліпшення та реконструкцію певної частини. Однак, коли в 2013 р. вона - ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя то в задоволенні позову відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 27.01.2016 р. було відмовлено, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 16.08.2016 р. дане рішення суду скасоване в частині вимог позивача, визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки ВАЗ-21121 державний реєстраційний номер НОМЕР_2, номер шасі (кузова) НОМЕР_3, 2005 року випуску, вартістю 46 000 (сорок шість тисяч) грн.00 коп. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини автомобіля марки ВАЗ-21121 державний реєстраційний номер НОМЕР_2, номер шасі (кузова) НОМЕР_3, 2005 року випуску, та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини автомобіля марки ВАЗ-21121 державний реєстраційний номер НОМЕР_2, номер шасі (кузова) НОМЕР_3, 2005 року випуску. В іншій частині рішення Святошинського районного суду м.Києва від 27 січня 2016 року залишено без змін. В подальшому, 27.05.2017 р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказане рішення суду було скасоване і справу направлено на новий судовий розгляд. Вказувала, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 був розділений на дві частини, мав два окремі входи, відокремлені особові рахунки на газ та електропостачання в 2013 р. було перекрито опалення до частини будинку яку займала вона, в 2014 р. перекрито водопостачання, а в 2017 р. газопостачання, що не дає їй можливості проживати в вказаному будинку. В подальшому їй стало відомо, що 27.12.2016 р. відповідач ОСОБА_2 відповідно до договору дарування подарував будинок за адресою: АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_1 таким чином, відповідачі вказаними діями позбавляють її - позивача права спільної сумісної власності на домоволодіння, набуте за час зареєстрованого шлюбу, права володіти та користуватись об'єктом права спільної сумісної власності та намагаються позбавити права на житло. Посилаючись на ч.3 ст.215 ЦК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві, вказувала, що з 1979 р. вона перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_5 та проживаючи в будинку за адресою: АДРЕСА_1, за спільні кошти здійснювали не тільки необхідні ремонтні роботи в будинку а і реконструкцію та покращення даного будинку, вказувала, що ними за спільні кошти було добудовано коридор площею 9 кв.м. який в подальшому було зареєстровано на ім'я батька відповідача. Зазначала, що вважає спірний договір купівлі-продажу недійсним оскільки, хоча фактично відповідачем було подаровано новій дружині те, що він отримав в спадщину від батьків, однак, вона як дружина має право на покращення вказаного будинку які відбувались під час перебування їх в шлюбі, а оскільки питання щодо поділу майна між ними як подружжям не вирішено то вважає що і на укладання даного договору дарування відповідач права не мав,

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, про час та місця розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду свого представника з належним чином оформленими повноваженнями, тому суд вважає можливим розглянути справу в її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували щодо задоволення заявлених позовних вимог, вказували суду на те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 на момент укладання оспорюваного договору дарування належав ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності так як був отриманий ним у спадщину від померлих батьків, позивач дійсно перебувала в шлюбі з відповідачем та проживала в спірному будинку, однак жодного разу не ставила питань щодо компенсації понесених нею витрат на поліпшення вказаного майна а бажала саме поділу даного майна як спільного майна подружжя, яким воно фактично ніколи не було. Крім того зазначали, що позивач не вказує на якій підставі просить визнати даний договір недійсним, посилаючись на обставини вказані в відзиві на позов просили в задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васильєва Н.І. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду свої пояснення з приводу заявлених вимог в яких просила в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити, тому суд вважає можливим розглянути справу в відсутності третьої особи.

Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі представлених доказів, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.1979 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що зареєстровано у відділі РАЦС Качинської сільської ради м. Севастополя, актовий запис №37.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 02 сепня 2013 р. зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві за а/з 948 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Як вбачається із матеріалів справи, 27 грудня 2016 р. відповідно до договору дарування земельної ділянки та житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом КМНО Васильєвою Н.І. ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянку та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Як вбачається з даного договору земельна дялнка кадастровий номер НОМЕР_5 площею 0,0750 га розташована в АДРЕСА_1 належала дарувальнику ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 виданого Головним управлінням земельних ресурсів КМР від 05 жовтня 2004 р. Подарований житловий будинок з наступними характеристиками, загальна площа 56,6 кв.м., жила площа 32,5 кв.м. зазначений в плані під літерою «А» з надвірними будівлями і спорудами: погреб під літерою «Д», гараж під літерою «И», споруди під літерами «1-3,і» належали дарувальнику ОСОБА_2 відповідно ? частини на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Л.С. реєстровий номер №7с-2482, право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації від 12.12.1994 р. запис в книзі №18683, та відповідно ? частина на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого державним нотаріусом Сокологорською Н.Д. від 19.02.1987 р. реєстровий номер 7н-2315, право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації від 01.04.1987 р. запис в реєстровій книзі за №18683.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Як роз'яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є різновидом правочинів, за якими відбувається відчуження майна на користь інших осіб та є підставою для припинення права власності дарувальника і виникнення права власності на обумовлену договором річ у обдарованого. Припинення права власності на майно позбавляє попереднього власника здійснювати права, які становлять зміст права власності, тобто володіти, користуватись та розпоряджатись майном.

Із змісту ст. 717 ЦК України випливає, що характерною рисою договору дарування є його безоплатність. Тобто метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Позивач звертаючись до суду з заявленим позовом, посилається на положення ст. 215 ЦК України, як на підставу визнання недійсним правочину. Вказує, що укладання оспорюваного правочину є підставою для уникнення відповідача ОСОБА_2 від обов'язку щодо поділу майна подружжя яке є об'єктом права спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дійсно як вбачається з матеріалів справи позивач в 2013 р. звернулась до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 01 червня 1979 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року. Із 1979 року вона спільно з відповідачем проживали у приватному будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, який належав батькам відповідача. Після смерті батька відповідача у 1986 році, відповідач у 1987 році отримав у спадщину 1/4 частину вказаного будинку, та після смерті матері відповідача у 1992 році ще 3/4 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами. Позивач зазначає, що за час життя батьків відповідача, вона брала участь у прибудові та утриманні будинку, власними зусиллями сторін було здійснено значне розширення домоволодіння. Окрім того, за час перебування у шлюбі з відповідачем у 2006 році було придбано автомобіль марки «ВАЗ-21121», державний номерний знак НОМЕР_2, 2005 року випуску, ринкова вартість якого становить 46 800,00 грн. Враховуючи викладене, з урахуванням змінених та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати за нею: право власності на 1/2 частину прибудов до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а саме: на збудовану жилу кімнату, площею 9,1 кв. м; жилу кімнату, площею 24,00 кв. м та коридор, площею 24,00 кв. м; право власності на 1/2 частини надвірної будівлі - гараж із шлакоблоку площею 23,5 кв. м; право власності на 1/2 частину вартості автомобіля марки «ВАЗ-21121», державний номерний знак НОМЕР_2, 2005 року випуску.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя та поділу автомобіля скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. Визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки ВАЗ-21121, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2005 року випуску, вартістю 46 000,00 грн.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на ? частину автомобіля марки ВАЗ-21121, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

У іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року залишено без змін.

В подальшому 27.05.2017 р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказане рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, в частині відмови задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, скасувати та справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, судом встановлено, що на момент укладання вказаного оспорюваного договору заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 13.11.2014 р. щодо накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 були скасовані відповідно до ухвали суду від 07.10.2016 р., яка відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 30.11.2016 р. залишена без змін, а тому на момент укладання даного договору ОСОБА_2 був одноособовим власником вказаного майна та доказів про перебування вказаного майна в правовому режимі спільної сумісної власності подружжя не існувало.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Слід зазначити, 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Положеннями ч. 5 статті 177 ЦПК України визначається, що позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Одним із основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, згідно із яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Порядок подання доказів визначено у статті 83 ЦПК України, а саме: сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин. Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Позивачем 27.03.2018 р. надано пояснення з приводу заявлених позовних вимог з додатками які позивач вказує як письмові докази, однак, всупереч вказаним нормам чинного законодавства копії даних документів згідно до ч.9 ст. 83 ЦПК України не надіслано іншим учасникам процесу, а тому вказані докази та пояснення позивача не можуть бути взяті судом до уваги.

Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 щодо визнання недійсним правочину є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме на засадах справедливості, добросовісності та розумності, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 20, 203, 215, 319 ЦК України, керуючись ст.ст. 12-13, 76-89, 258-259, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом десяти днів.

Суддя І.В.П'ятничук